ЗІБРАННЯ ТВОРІВ У ДЕСЯТИ ТОМАХ
КИЇВ-1966
том шостий ПРОЗОВІ ТВОРИ
“НАУКОВА ДУМКА”

Редакційна колегія:
М. Д. БЕРНШТЕЙН,
О. Є. ЗАСЕНКО, М. П. КОМИШАНЧЕНКО,
Н. Є. КРУТІКОВА (голова), М. Є. СИВАЧЕНКО
Редактор тома О. в. ЗАСЕНКО
Упорядкування та примітки О. В. МИШАНИЧА
КИЇВСЬКА КНИЖКОВА ДРУКАРНЯ № 5 7–3–3

НАВІЖЕНА
Повість

Молодии чиновник кишиневської контрольної палати Дем’ян Антонович Ломицький, по своєму звичаю, роздягся по обіді і ліг одпочивати. Тонкий та сухорлявий, закутаний по шию в смугнасте, волохате укривало, він був схожий на довгу смугнасту і поцяцьковану гусінь, що розтяглася на листку на всю свою довжину.
“І спати хочеться, і чогось мене сон не бере, – подумав Ломицький, позіхнувши, – сьогодні, йдучи на службу, я стрівся з Марусею Каралаєвою і провів ЇЇ до банку. Вона попрощалась зо мною і тихою ходою пішла по сходах в банк, де вона має службу. Невесела її служба – мабуть, така, як і моя в контрольній палаті. Шкода дівчини. А гарна дівчина: брови густі, неначе^чорний оксамит, губи повні, червоні, очі великі, карі. Вид в дівчини трохи сільський; здоров’ям пашить од її міцної постаті; вона й на вдачу добра...”
Ломицький заплющив очі і силкувався заснути, а сон його не брав. В його думці знов майнули густі оксамитові
5
Мару сині брови, блиснув осміх червових, як коралі, уст; блиснули білі, чималі й рівні, ніби підрізані, зубки; майнуло лице рум’яне, що так і пашіло здоров’ям.
“Гарна, здорова, моторна, й тиха на вдачу, й хазяйновита... Говорить помаленьку і небагато і немало: саме помірно. Ненавиджу я тих лепетливих дам, що дзигорять, як ті сороки. Якось мені важко “а вуха, як хто дуже дріботить язиком... От була б мені пара! – подумав Ломицький. – Я знаю, що я трохи сподобався їй. Та про що ми сьогодні балакали з нею?”
Ломицький почав дрімати. Віка стали важкі і неначе прилипали до очей. А сон все-таки його не брав. Карі Марусині очі ніби дратували нерви, не сходили з думки, проганяли сон з його очей.
“Та про що ми з нею сьогодні балакали? – знов надокучала йому спокуслива думка. – Вона зацікавлена жіночим питанням, але про це ми з нею говорили вчора в міському саду. Сьогодні я спитав у неї, чи не буде для неї неприємно, коли я зайду до її матері і познайомлюсь з нею. Вона запросила мене до себе коли-небудь на чай, ввечері, просто, без церемонії. Піду сьогодні!.. Навіщо одкладати? Гарна дівчина! Треба хапатись, а то часом хто і вхопить її...”
Ломицький знов заплющив очі. Важкі віка стали ще важчі, стали неначе обковані залізними обідками. Сон налягав. Дрімота скаламутила його мислі. Мислі почали плутатись.
“Піду завтра... Сьогодні не піду. Спати дуже хочеться”, – подумав він.
Городський сад... Густі акації, зелений світ в алеї з акацій... Палає сонце... З-за густих акацій видко широкі сходи, нові, чистенькі. Сходи високі, проглядають через гілки акацій. Майнули в листі пташки... ні, не пташки: крила зелені... ні, зелена сукня Каралаєвої, неначе сплетена з дрібного листу акацій... В листі майнули чорні брови, червоні повні губи, блиснули ясні подовжасті карі очі...
“Чи сон, чи правда? чи це мені сниться, чи я її й справді бачу?” – плуталася сонна думка в молодого хлопця. Очі Марусині роздражнюють його нерви, неначе гладять по душі, сиплють тихий світ з душі тихої, доброї та веселої. Ломицький розплющив свої невеличкі карі очі і вже не міг заплющити. Нерви розтривожились. Сон утік од його.
6
“Піду, сьогодні піду! Навіщо одкладати? Ті очі манять мене до себе. Як хочеться мені подивитись на їх!” – подумав Ломицький і раптом підвівся і сів на ліжку. Його довга, тонка, закутана в укривало постать неначе переломилась і зігнулась пополовині.
Ломицький схопився з ліжка, бурхнув води в миску, вмився раз з милом, вилив воду, налив вдруге холодної погожої води і почав полоскатись та хлюпати водою в свої сонні, трохи ліниві очі. Од хлюпання йшли одляски попід стелею високої і трохи порожньої кімнати.
– Чи це ви вже вдруге вмиваєтесь? – задзвенів сріблистий голосок за дверима.
– А ви й бачите, Христино Степанівно? – спитав Ломицький.
– Я й через двері бачу! – обізвалась Христина Степанівна. – Може ще й третій раз вмиєтесь?
– Ні, доволі буде й двох! – крикнув Ломицький.
– Вмийтесь і втретє, бо я знаю, куди ви збираєтесь йти, – задзвенів голос за дверима.
– Ба не знаєте!
– Ба знаю: тричі вмиваються паничі тоді, як до паннів ідуть в гості, та ще й таких паннів, которих вони люблять. Чи правда моя? –гукнула Христина.
“Одже вгадала... – подумав Ломицький, – знає добре людське серце”.
– Одже й ваша правда! – гукнув і собі Ломицький.
– Еге, думаєте оце зараз йти до Марусі? Знаєте, як у нас в Херсонщині співають: “Гей, Грицю, до Марусі! – Зараз, зараз приберуся!”
“Од цієї Христини і в соломі не сховаєшся з думками: і в голову і в думки загляне”, – подумав Ломицький.
– Як приберетесь, то зайдіть до мене на муштри. Я повітова сваха і вам буду свахою. Прийдіть до мене на оглядини. А то – знаєте, як буває у вашого брата? Причепуриться трохи спереду, а на спині або й на голові пух, а з-за коміра сіртука десь виглядає біла сорочка...
– Добре, зайду! – гукнув Ломицький і почав приби
ратись та причісуватись перед \ невеличким дзеркальцем, що стояло на вікні. 1
Через півгодини Ломицький увійшов в гостинну свого хазяїна Бородавкіна, що служив тоді в залізнодорожній канцелярії. В гостинній сиділа Христина Степанівна Милашкевичева, сестра Бородавкіна. Вона була удова, без
7
дітна і по смерті свого чоловіка, дідича з Катеринославщини, продала землю, жила з процентів свого капіталу і, як вольна птиця, перелітала з місця на місце: влітку жила в родичів в селі, зимою пробувала то в Києві, то в Одесі, а найбільше жила в свого брата Бородавкіна. Христина Степанівна, висока й огрядна, повна на виду, сиділа на канапі і вишивала українськими взорцями рушник. Взорці були широкі на цілу п’ядь. Вона 'нашила тих рушників десятків зо два на придане своїм небогам, котрі ще на припічку кашу їли, а одна лежала в колисці. Вона шила з нудьги, аби щось робити та не сидіти згорнувши руки.
Ломицький увійшов і поздоровкався з Христиною. Христина встала і почала його оглядати.
– Нічого, нічого – чисто вбрались. А поверніться кругом! Та проворніше! І, вже з вас і панич! Якийсь сонний неповертайло та одоробало! – сказала Христина.
Вона вхопила Ломицького за плече, швидко крутнула ним, а потім штовхнула його в плече. '
– Чого в вас сонні очі? Треба було вмитись ще третій раз, – сказала Христина.
– Та то вони в мене зроду сонні, – сказав Ломицький, розтягуючи слова. .
В Ломицького і справді були якісь важкі, ніби сонні, очі. Була в його і сонна думка. Важкі й мертві науки в гімназії вбили в йому енергію, стерли волю, зробили його в’ялим, апатичним, якимсь сонним чоловіком, з соннотою думок, з сонними вчинками. Тоді як він був на другому курсі в університеті, трапився поліцейський трус. Жандарми налетіли на квартири деяких студентів, перетрусили все до дна, навіть зривали дошки на підлогах, пороли подушки. Цей трус нагнав такий переляк на молодого Ломицького, що його нерви, його розум од того часу неначе задубли й закоціліли... Од того часу на всі сучасні питання він і не обзивався. Якась передчасна старість, стареча втома налягли на його нерви, на його думки. Думи його ворушились в його голові якось мляво, боязко; розмова була обережна. Він говорив і неначе боявся, озираючись на усі боки. І тільки часами в його карих очах блискали останки енергії, котрі неначе замерли в йому і ніби дотлівали. З його чесної і правдивої вдачі неначе хтось висмоктав половину енергії, половину свіжих, здорових дум, а другу половину покинув йому задля того,
щоб він був не більше як мертвим і слухняним знаряддям в чужих міцних руках. Животій, терпи, мовчи та диш! –* поставила йому девізом школа і система. І він тільки животів, мовчав та дихав... Цю привілегію – мовчати та дихати – й зоставили йому...
– Вже з вас молодець! А ще до панни прибрався, – сказала Христина. – Вам би в ваших літах скоком-боком та вибриком! Отак-о!
І Христина підібрала трошки руками сукню і вдарила тропака, а потім зробила кілька скоків козачка легенько, плавко й граціозно, – зовсім так, як танцюють молодиці та дівчата. Ломицький осміхнувся і якось повеселішав. Христина вміла розвеселити й розважити і дуже невеселих і понурих людей.
– Але знаєте, що я вам скажу? – сказала Христина. – Наберетесь чимало клопоту, поки добудете свою царівну з зачарованого замку...
– Чому так? – підняв голос Ломицький.
– Та так... – сказала Христина. – Маруся і справді пречудова, вродлива дівчина, гарна на вроду, моторна на вдачу, але її мама... будете мати з нею багато клопоту.
– Та чого ж так? – спитав трохи з переляком Ломицький.
– Це така баба, в котрій сидить дві бабі; сидять і одна одну за коси смикають та скубуть, – сказала Христина.
– Не розумію вашої загадки: переложіть її на звичайну людську мову, – сказав Ломицький.
– Про цю бабу можна сказати так: коли вона каже – надворі година, то розумій, що йде дощ, – сказала Христина.
– Цебто вона неправдива людина?
– Зовсім-таки брехлива. Бачте, до дочки часом збираються її молоді товаришки, дуже ліберальничають, говорять про жіноче питання. Стара наслухалась, і їй здалось, що вона й сама молоденька, лібералка, бо вона й справді має себе за молоденьку. Знаєте пісню:
Захотіла стара баба молодою бути:
Натикала за намітку зеленої рути.
– Знаю, знаю, – сказав Ломицький.
– Оце ж вона й є!–крикнула Христина. – Вона на словах і лібералка, і нігілістка, і сеє, і теє, й онеє; і в неділю до служби панчоху плете, а крадькома молебні та
9
сорокоусти наймає. Каже, що читала і Дарвіна і Спенсера.
– Чи справді ж читала? – спитав Ломицький.
– Читала вона так само, як я, – тільки чула, як дочка часом читала. Ще скажу вам, що вона вашого брата, паничів, ненавидить, бо, бачте, палко встоює за жіноче питання...
– Невже! –аж крикнув Ломицький.
– А що, злякались? Але ж з вас і панич! Гей ви! йдіть на приступ скоком-боком, коли це з вашим хистом, – сказала Христина і знов штовхнула хлопця під бік. – Тільки пам’ятайте про двох бабів в одній бабі; приступайте до тієї, котру подужаєте.
– Оце ви мене аж налякали, – сказав Ломицький. – А може, ви говорили так собі, щоб пожартувати, бо ви таки любите жарти1.
– Цебто я брешу? Вибачайте, бо я інститутка, а інститутки – святительки, а не брехухи, – сказала Христина. – Йдіть вже, йдіть! Боже вам допоможи впіймати за роги та залигати того модного, хоч і старого, Дарвіна чи Дарвінку, – сказала Христина.
Ломицький вийшов од Христини Милашкевичевої і задумався. “Хоч Христина й каже, що інститутки – святительки, але, здається, ця святителька таки любить брехнути на свою обихідку. Наговорила, наказала три мішки гречаної вовни, – мабуть, щоб мене налякати в жарти. Вона каже, що я таки добрий страхополох...”
Ломицький йшов, похиливши голову. Але він згадав, що зараз побачиться з Марусею, і його серце заграло. Надворі повівало ранньою весною. Було тихо й тепло, хоч іще були перші дні квітня. Небо синіло делікатним ясним кольором, що переходив нанизу понад горами в прозорий, опаловий цвіт. З-за домів, з-за стін скрізь виглядали гілки абрикосів, обсипаних цвітом, неначе білим пухом. Весняне повітря вливало свіжість в груди, веселило душу.
Ломицький повеселішав; його серце, добре зроду, пом’якішало, подобрішало. В чистому небі вилася ціла хмара сизих та білих голубів. Ломицький задивився на їх, і йому здавалось, що й голуби неначе раділи і на радощах грали в небі веселим пурханням.
Він прийшов до воріт Каралаєвої. Назустріч з хвіртки вибігла собачка. Ломицький покликав її ласкаво і погладив по голові. Він увійшов у невеличку світличку. Світ
10
личка була світла, хоча небагато обставлена. Коло стіни стояло гарненьке блискуче п’яніно. Над ним висіла старинна чудової роботи картина, привезена з-за границі ще батьком старої Каралаєвої. На картині був намальований горяний краєвид в Альпах: з гір ніби збігав потік, вишитий білим бісером; під скелею був намальований млин з здоровими колесами. По обидва боки тієї картини висіли портрети Моцарта й Бетховена. В гостинній було чисто, як у віночку. Маруся сиділа на канапі і шила сорочку. Жмути білого полотна жужмом вкривали ЇЇ коліна і спадали хвилями додолу. Світ од вікна наскрізь пронизував полотно, і білі одлиски сипались на чорняву голову, на рум'яні Марусині щоки. З-за білих хвиль ще ясніше блищали Марусині великі карі очі; чорні брови здавались чорнішими, рум'яні губи – червонішими. Маруся встала з канапи і привіталась до Ломицького. Він узяв стілець і сів коло стола проти неї.
– От і спасибі вам, Дем’яне Антоновичу, що ви не поцурались нашої хати. Посидимо, побалакаємо. А я оце за роботою, – сказала Маруся, – звичайне жіноче діло.
– Як я бачу, ви не любите дурно сидіти згорнувши руки, – сказав Ломицький.
– Нам не можна сидіти згорнувши руки – треба робити. Та я й не люблю дурно сидіти; без роботи мене нудьга бере, – обізвалась Маруся, затягуючи нитку в ушко голки.
Ломицький озирнувся кругом. На його повіяло спокоєм хатнього тихого життя. Стінний годинник цокав десь в кімнаті за дверима одномірно. На столі перед Марусею були розкидані ножниці, катушки ниток, червоні пасма заполочі, валялись обрізки полотна. Через вікна було видно старі абрикоси, старі волоські горіхи в невеличкому саду.
“От тут би осістись мені на ввесь вік!– подумав Ломицький. – Марусина мати має хоч старий і невеличкий, але свій власний дімок, має садочок. Знаю, що вона позичила десять тисяч одному молдавському панові за чималі проценти. Маруся гарна, здорова, робоча, хазяйновита. Замкнувся б от тутечки в хатньому житті... забув би усякі громадянські питання, ні в які соціальні справи не втручався... щоб мене ніхто не зачіпав. Знав би свою службу, хоч і неприємну, і годив би начальству... І жив би
11
собі з Марусею тихо, спокійно, ні в що небезпечне не вмикуючись...”
– Чого це ви задумались?–спитала в Ломицького Маруся.
– Це на мене повіяло спокоєм в вашому домі. Як у вас світло та чисто, – сказав Ломицький, – яка гарна старинна картина! заграничної давньої роботи?–спитав Ломицький, дивлячись на швайцарський горяний вигляд чудової роботи, в здорових рамах.
– Це ще мій дід привіз з-за границі. От покрутіть отой цвяшок збоку рамок: механізм заводиться, як в годиннику, – сказала Маруся.
Ломицький встав і завів механізм. Вода з бісеру заворушилась і ніби потекла з гори в долину і впала під млинові колеса. Двоє коліс, викладені з ниток чорного бісеру, почали крутитись. Тихо, без шуму падала вода з гір. В хаті стало тихо, тільки годинник за дверима цокав одномірно. Ломицький почував, що ця тиша, ця мертвота дуже сприяє його втомленим, пришибленим, змалку пригнобленим нервам, прибитим ще замолоду втомою од великих лекцій, од мертвоти класичних мов, од суворої дисципліни. Пришиблені слабкі нерви потребували мертвого спокою. “Ця картина – ідеальна емблема мого життя: вода падає без шуму, колеса крутяться без стукоту, млин меле без гуркоту... І діло буцім йде, і тихо, мертво... спокійно. А я люблю такий спокій; мої нерви не видержують турботи... Люблю, щоб ходили в хаті сливе навшпиньки, гомоніли сливе нищечком. Люблю такий квієтизм життя... хоч такий квієтизм недалечко од соціальної смерті, а мо* же, й од моральної, – підказав розум Ломицькому, – але... але... тепер так ліпше”, – подумав Ломицький.
Ломицький кинув оком на м'яке старомодне здорове крісло, що стояло в кутку коло столика. На столику лежала розгорнута книжка. На книжці лежав кістяний ніж. Крісло було пом'яте на сидінні. Видно було, що тут хтось недавнечко сидів, встав і вийшов...
Там сиділа Марусина мати, Марта Кирилівна. Вглядівши в вікно, що до їх йде Ломицький, вона схопилась і втекла в кімнату.
– Як же вам подобається ваша скарбова служба в контрольній палаті? Мабуть, не дуже весела; лік та цифри, та ще цифри? – спитала Маруся.
Ломицький не одразу одповідав Марусі. Він ніколи не
12
одповідав одразу на питання, не подумавши. Цю обережність та обачність в словах він постеріг ще на третьому
курсі в університеті. Він ще тоді добре втямив, що треба
говорити, оглядаючись на усі боки, що небезпечно говорити те, що думає чоловік, що має на мислі... І він сам незчувся, як з обережного став нещирим, а потім і хитрим, а врешті зарані вже зрозумів суття сучасного життя. “Як скажу, що служба мені не до вподоби, то це часом
може дійти до вуха начальника. Коли служиш, то кажи,
що любиш службу, бо не швидко підеш вгору... А служба і справді така, що з нудьги здуріти можна”, – подумав Ломицький.
– Нічого собі... Служба по мені, по моєму смаку і вдачі. Я люблю математику, люблю цифри. Це мене навіть забавляє... – сказав перегодя Ломицький.
Він усе поглядав на двері. Сподівавсь, що от двері одчиняться і вийде Марусина мати. А двері не одчинялись. В кімнаті було тихо, але Ломицький духом чув, що там хтось притаївся, хтось дише, навіть тихесенько позіхає, затуливши долонею рота.
Маруся вийшла в кімнату засипати чай. Вона знов вернулась в гостинну і причинила за собою двері. За дверима хтось тихесенько чалапав по хаті. А Марусина мати не виходила.
Маруся знов вийшла і винесла два стакани чаю і поставила на столі один стакан для себе, другий перед Ломицьким. Ломицький ждав, що стара от-от вийде в гостинну з стаканом чаю. А вона не виходила. Вже й чай випили. Побалакавши вдвох з Марусею, Ломицький почав задумуватись. Розмова рвалася. А стара, знать, вешталась, чалапала по кімнаті тихенько, крадькома і все-таки не виходила.
“Може, моя святителька і правду казала... Погано...” – подумав Ломицький.
– Ви любите музику та співи?–спитала Маруся в Ломицького.
– Любив колись... дуже та й тепер люблю... – обізвавсь Ломицький.
– Я трохи граю і вмію навіть сяк-так співати. Ви любите українські пісні? Я їх багатенько вмію співати, – сказала Маруся.
– Люблю. Коли ваша ласка, то заспівайте, – обізвався Ломицький.
13
– Ви самі українець і, здається, херсонський, земляк моєї мами?–спитала Маруся.
– Еге, – сказав Ломицький.
– Ви, певно, цікавитесь українською літературою. В кружку моїх товаришок деякі зацікавились українськими книжками. І я читаю їх, бо й я українка, тільки міська. А ви любите українські книжки?– говорила Маруся, аби будлі-чим зацікавити в розмові Ломицького.
– Атож!– обізвався Ломицький.
Ломицький мав українські книжки, але при людях ніколи не говорив про свої національні українські симпатії. Він навіть не клаїв тих ікнижок в своїм житлі на видноті на столі або на етажерці, а ховав їх в камоду. Як тільки заборона з Петербурга була карала українську літературу, Ломицький тоді навіть не купував їх, а ті, що мав в себе, ховав ще глибше в камоду.
Маруся одчинила п’яніно, сіла і проспівала чистим альтовим голосом кілька українських пісень. Ломицький трохи розворушився, повеселішав. Очі його стали жвавіші, ясніші. Він встав і пересів на стілець, що стояв коло п’яніно. Маруся розчервонілась. Вона трохи соромилась співати. Віка впали на очі; довгі чорні вії лягли обідками на рум'яні щоки. В Ломицького серце заворушилось, – симпатія прокинулась; він легенько зітхнув.
Маруся встала і знов сіла на канапі. Ломицький поглядав на двері в кімнату. Двері не одчинялись. За дверима було тихо, неначе в могилі. Ломицький встав і почав прощатись. Маруся провела його в прихожу і навіть вийшла слідком за ним у двір.
– Моя мама не зовсім здорова сьогодні... В неї ще зранку болить голова... Приходьте ж до нас частіше!– запросила Маруся Ломицького і сміливо подала йому руку, ще й потрясла його за руку.
– Спасибі вам... зайду, доконешне зайду до вас, – обізвався Ломицький, одчиняючи хвіртку.
– Та не гайтесь! Заходьте частіше! –гукнула до його Маруся з порога.
“Гарний хлопець і мені подобається: тихий, спокійний, добрий, трошки блідий, але лице неначе виточене з мармору, сливе класичне... – думала Маруся, вертаючись в світлицю. – Шкода, що мама його не бачила! Цікаво було б знати, чи сподобається він мамі? А мамі таки трудно
підійти під смак: вона чогось все не хвалить паничів, чоловіків, а найбільше паничів. Чомусь, вони їй неначе спротивились... чогось вони їй не до вподоби...”
II
Маруся вернулась в гостинну і сіла шити, але робота не йшла їй на думку. Нитка в руках плуталась, затягалась в узли. Марусині думки літали десь інде... неначе слідком пішли за молодим хлопцем.
Вона згорнула полотно і вийшла в столову. Мати сиділа на стільці край стола і пила чай з сухарцями.
Марусина мати, Марта Кирилівна Каралаєва, була середніх літ, висока, з рівним тонким станом. Довгобразе і трохи узьке лице було свіже, усе рум’яне, неначе налите кров’ю. Навіть руки і довгі сухорляві пальці були червонуваті. Невеличкі гострі карі очі блищали гострим блиском. В їх світився і розум, і сміливість, і часами проминались іскри хитрощів і досвідного кокетства. На голові в неї подекуди біліли ніби срібні нитки, і вона завсігди дуже намащувала над чолом коси помадою, щоб затаїти ті перші прикмети доходжалих літ.
Маруся сіла проти матері за столом і налила собі стакан чаю. їй вже не хотілось чаю, але в неї була думка побалакати за Ломицького з ким-небудь, і більше од усього з матір’ю.
Мати одначе пила чай, гризла сухарці і мовчала. Сухарці хрущали: білі дрібні густі зуби швидко і проворно працювали. Вона пила чай і не дивилась на дочку.
– Оце несподіваний гість загаяв мені трохи часу. Думала, сьогодні скінчу роботу, та й не скінчила.., – почала Маруся.
Марта Кирилівна мовчала і якось нервово хапала сухарці з кошика та ніби хапалась їх класти в свої дрібні мишачі зубки. Ще швидше заходились зуби коло сухарів, неначе вона похапцем допивала чай, буцім хапалась кудись іти.
Замовкла й Маруся і пила чай мовчки, поглядаючи на матір. Вона й собі взяла сухар з кошика і почала помаленьку його навіщось їсти, запиваючи чаєм, бо їй зовсім не хотілось їсти. Вона скоса зиркала очима на матір. Мати дивилась в куток, на образи, і її гострі очі якось неспокійно крутились.
15
– Я сьогодні йшла до банку і встрілась з деякими своїми товаришками. Нас догнав Ломицький та й провів до самого банку... – знов почала Маруся і підвела на матір свої подовжасті, ясні й щирі, як у дитини, карі очі. Мати нервово вхопила сухарець з кошика і трохи вже не запихалась ним. Сухарець заскрипів в зубах, неначе десь під підлогою хрущала зубками миша. Очі в Марти Кирилівни стали ще гостріші, ще неспокійніші.
Марта Кирилівна все-таки не обзивалась і словом.
“Чи мама дуже голодна, чи, либонь, хапається кудись йти в гості... Чогось не говоре та й не говоре”, – подумала Маруся.
Допивши стакан чаю і потрощивши усі сухарці, Марта Кирилівна встала і промовила:
– Поїдь лишень зараз на базар та купи сахару, чаю, рижу, манних крупів, гвоздичного перцю, лаврового листу, бо це все в нас повиходило. Чогось оце мені їсти заманулось... Щось би я їла, та й сама гаразд не знаю що... Забажалось мені товчеників з горошком. Візьми там, будь ласка, в крамницях трохи м'яса на котлети та не забудься вхопити з фунт зеленого горошку.
“Не про те мама говорить, про що мені треба...” – подумала Маруся. Прозаїчна материна розмова зовсім не потрапляла в поетичний тон, який лунав в душі молодої дівчини.
– На тобі карбованця. Мої гроші усі вийшли; решту доклади своїми, коли маєш, – сказала мати і подала дочці карбованця.
Марта Кирилівна мала своїх десять тисяч карбованців, котрі дав на придане їй батько, херсонський дідич. Вона позичила їх за чималі проценти одному приятелеві – дідичеві молдаванинові, а сама більше жила на доччині гроші, зароблені на службі.
Маруся побігла на місто і незабаром вернулась з провізією. Внесла вона ті закупки в невеличку комірчинку, дещо поскладала на полицях, дещо повисипала в слоїки, позав’язувала, потім постирала порох з полиць, поставила слоїки на полицях і, впоравшись, вийшла до матері в гостинну.
– Скажи, будь ласка, дочко, куховарці, щоб зараз сікла м’ясо на товченики та заходилась варити горошок. Щось мені оце дуже схотілось їсти, та ще й доконче товчеників... Та піди сама в пекарню та доглядай сама. Кухо-
16
варка, мабуть, закохалась, бо все пересолює страву, то перепікає, то пересмажує.
Маруся наділа білий хвартушок і пішла в пекарню. Вона дивилась за всім в домі, сама провадила хатнє господарство, ще й на службу ходила. Мати не любила роботи і більше любила байдикувати та посиденьки справляти, – все папіроси курила або швендяла по гостях.
Маруся пішла в пекарню, а Марта Кирилівна одчинила заскляні двері і вийшла в садочок.
Старі абрикоси стояли саме в цвіту, неначе обсипані білим, трошечки рожеватим пухом. Товсті бруньки каштанів поналивались і лисніли, неначе обмазані сиропом. Забрость аж червоніла на деревах. Вечір був тихий та теплий, неначе майський. Синє чисте небо на заході світилось, аж лисніло. Червоненькі дрібні хмарки розсипались в небі, неначе дрібний білий лист, облитий рожевим світом. Щось дівоче, молоде, непорочне було розлите в кольориті кеба і несамохіть ворушило мрії в душі.
“Коло моєї Марусі вже в’ються роєм паничі на вечорах. А цей Ломицький прийшов до неї в гості, бо, певно, вже закохався в Марусю... Може, буде сватати”, – думала Марта Кирилівна, ходячи по саду між запашними абрикосами.
Марта Кирилівна задумалась і, йдучи по доріжці, зачепила головою гілку абрикоса. Білі листочки розсипались, обсипали Мартині плечі й вид. Свіжий весняний цвіт впав на гаряче лице і неначе покропив його холодною росою. Марта Кирилівна почула те делікатне безпосереднє доторкання весни: воно роздратувало її нерви, розбуркало дрімаючі мрії.
“Ще чого доброго причепиться, буде'сватати Марусю... А як вона вийде заміж? Я тоді зістанусь в хаті одним одна, як билина в степу... А Маруся в мене всю господарську роботу робить, і книжку часом мені читає в зимові довгі вечори, і заспіває пісень, і заграє. А як зістанусь сама, пропаду з нудьги... Зятя я не прийму до себе в хату, бо... бо...”
Щоки в Марги Кирилівни спахнули. Її лице стало таке червоне, як півонія. Очі запалились і заблищали. І дух весняний, і дівочий чистий колорит неба, і недавній візит молодого гарного хлопця розбуркали в її серці незамерлі дрімаючі інстинкти жіночої душі, невдоволеного жіночого серця, розбудили дрімаючу гарячу потребу палкої
2-І. Нсчучі-І 7
вдачі, потребу любити, вгамувати пал своєї вдачі, нёвдоволеної в свій час.
“І знов весна! і знов весна! час мрій! час кохання! Навіщо вона дратує мене, зачіпає мої думи, моє серце? Був і мій час, та минув, – думала Марта Кирилівна, ходячи по садку, – і я любила і була б щаслива, та не судилось мені щастя. А як я його любила! Його одного, Бичковського... Але він був бідний, незначний урядник. Батько спротивився, не видав мене за його. Трапився Каралаєв, заможний чоловік, на доброму урядовому місці. Я намовляла Бичковського викрасти мене, була ладна втекти з ним на край світу, а він побоявся бідності, не схотів... Нікчемний, подлий страхополох! І я зломила своє серце через його, мусила забути його, вийшла за Каралаєва. Каралаєв прогайнував багато мого добра і вмер... Зісталась я молодою удовою. Замовкло моє серце. Чи замовкло ж, чи замерло? І знов весна! і знов весна! І в моєму серці ще не осінь...”
Марта Кирилівна важко зітхнула і сіла на лавці.
“Ой, не замерло моє серце! Час мій ще не минув. Через нікчемного Бичковського я зненавиділа мужчин... і ненавиджу їх і, мушу признатись сама собі, люблю їх... Чи то я тільки перед людьми показую, що ненавиджу мужчин; і перед дочкою треба проповідувати ворогування до паничів, натякати про їх зрадливість, легкодумність, про легкоту їх серця. Вона молода, то пойме віри мені, людині вже досвідній. Може, вона не схоче йти заміж, і я до смерті житиму з нею, до смерті житиму в спокої, без усякої тривоги, клопоту... А серце все-таки чогось ворушиться, чогось бажає. Це, мабуть, од весняного повітря та од цього цвіту абрикосів. А може, тим, що я їсти хочу... Коли б швидше смажили товченики. Цей паскудний ідеалізм серця все мене тривожить тоді, як я їсти хочу. Ох, коли б хто добрий трапився... коли б я кого полюбила... ох-ох!”
Марта Кирилівна сиділа на лавці, схилила голову й думала. Скляні двері на маленькій терасі одчинились. Маруся в білому хвартусі вийшла з дверей, рівна станом, свіжа, як стигла ягода, з червоиими повними устами. Мати глянула на дочку, і її взяла заздрість, що молода дочка саме починала жити й любити.
– Мамо, вже горошок і товченики готові!– гукнула Маруся. – Йдіть вечеряти!
18
Мати аж кинулась і встала з Лавкй.
– Оц.е розносилася з товчениками! Надворі така поезія, зовсім майська! Зараз іду! Накривай стіл та став тарілки, – гукнула Марта Кирилівна.
Вона сіла за стіл і, зачувши дух свіжих котлетів та горошку, зовсім забула про поезію і уплітала котлети на ввесь рот.
Другого дня перед вечором Маруся знов сиділа в гостинній і шила сорочку. Марта Кирилівна сиділа коло вікна в м’якому кріслі і читала книжку. Попід вікнами майнув Ломицький. Марта Кирилівна поклала книжку на кругленький столик і хапком почимчикувала в столову. Ломицький увійшов в гостинну і привітався до Марусі. І знов вони балакали, вдвох, як і передніше, вдеох і чаю напились. В кімнаті було тихо і трохи мертво. Маятник годинника цокав рівно, монотонно. За дверима хтось ходив, обережно ступаючи, неначе навшпиньки. Хтось позіхав, придавлено, вдержно, неначе боявся сполохати мертву тишу. Ломицький поглядав на розгорнуту на столику книжку, на кістяний ніж, що лежав на книжці. Він догадувався, що тут, коло столика, певно недавнечко сиділа Марусина мати. “Тут була, вертілася, та не знаю – де ділася”, – думав він словами пісні. Маруся кмітила за Ломицьким дуже вважливо. Вона прикмітила, що він поглядає на столик, на розгорнуту книжку, на сліди недавнього материного пробування в гостинній, прикмітила, що він задумався, похилив голову й захмовк. Вона сіла за п’яніно, трохи пограла, потім заспівала пісні. Вона все сподівалась, що мати вийде-таки до гостя хоч на часок. А двері не одчинялись: мати не вийшла.
Ломицький почав прощатись. Маруся знов випроводила його аж у двір, аж до хвіртки, і просила заходити до неї і вибачити, що мати не вийшла, бо в матері судомить руку, ще й голова болить й досі.
“Якась чудна голова в твоєї матері: коли я прийду, то в неї все голова болить або щось десь судомить”, – подумав Ломицький, прощаючись з Марусею.
Маруся вернулась в гостинну смутна й задумана.
“Мати зумисне втекла з гостинної, вглядівши в вікно, що йде Ломицький. Вона має щось на умі. Це неспроста. Що це за знак? Чи вона вередує, чи сердиться? Я й досі ніяк не одгадаю, що за людина моя мати. Вона часом дуже ліберальничає в розмові зо мною, з моїми товариш
2*
19
ками: здається, Її розум доброхіть всисає нові гуманні принципи. Але часом... часом закрутить такого старосвітського веремія, що я нічого не втямаю...” – думала Маруся.
Вона пішла в столову. Мати пила чай, трохи насупивши тонкі густі чорні брови, мовчала і навіть не глянула на дочку.
Маруся довгенько помовчала і таки не втерпіла, щоб не поговорити з матір’ю.
– Мамо, чого це ви втекли от Ломицького? –спитала вона. – Може, не подобається, що я приймаю своїх гостей, та ще й паничів?
– От і вигадала!– обізвалась Марта Кирилівна. – Ніби я коли забороняла тобі приймати твоїх гостей? Ти вже доросла людина, ти на службі, – маєш право ходити сама, куди хочеш, знатись, з ким хочеш. Я не деспотка і не якась там придурковата старомодна пані дідичка, що держить дочок у взаперті, трохи не в коморі або в хижці, і не дає їм волі. Ти сама добре знаєш, що я людина ліберальна. Ти верзеш якусь нісенітницю.
– Але... але все-таки я прикмічаю, що візити цього молодого хлопця вам чогось не зовсім... не зовсім... до вподоби... неначебто...
– От і не зовсім! Неправда твоя! Я не вийшла до його, бо трохи неначе нездужаю. Полінувалась балакати з ним, як недужа людина, та й годі!–сказала мати і все-таки не підвела очей і не глянула на дочку. – Коли сказати щиру правду, то я не зовсім люблю товариство молодих паничів. Дорослі, поважні пани – то зовсім інша річ: то люде досвідні, з розумом, з сутою вдачею; з ними є про що поговорити. Чоловік в сорок або в сорок п’ять літ – ото вінець сотворіння. А тих молодих легкодухів я... не люблю: в їх в голові тільки бали, панни, танці та усяка нісенітниця, – сказала Марта Кирилівна.
– Та цей Ломицький, мамо, зовсім не з таківських, – він не дуже любить бали і, здається, й танцює тільки кадриль, та й годі! – сказала Маруся.
– Ногами, може, й танцює тільки кадриль, а думкою, певно, чеше канкан. Усі молоді такі, всі вони вітрогони, легкодумні; в їх вся натура ще клекотить, як окріп в казані. Ти, лишень, їм не дуже йми віри: я їх добре знаю, – сказала мати і якось хитро зирнула на дочку. – От хоч
20
би й цей твій гість: двічі приходить в мій дім з візитом ввечері, убраний в якийсь куций піджак, а не в фрак, – трохи не в халаті та в шкарбанах...
– Але ж ви, мамо, не старомодна людина, певно, на це не дуже вважаєте!
– Воно бач так! Я на це не вважаю, мені про це байдуже, але він повинен вважати, він повинен! Все ж таки він знає, що я не міщанка якась там, а херсонська дідичка, справдішня пані, з панського дому, мала землі, мала панщанних. Він все-таки повинен знати шану й честь. А мені? мені все байдуже!
Дочка тільки плечима здвигнула.
“Чи не має мама для мене на приміті когось вже іншого, надісь івже підтоптаного: багатиря або високого
урядника”, – подумала Маруся й замовкла, бо примітила роздражнений тон в розмові матері.
– От компанію твоїх молодих товаришок я люблю. Ці мені приємні! Зійдуться до тебе, любенько й по щирості балакають, читають сучасні книжки, говорять про сучасні ідеї. Це мені до мислі, бо я сама людина з свіжою тямою в голові, з молодими свіжими думками. А ті молоді паничі... Ет! Бодай не казати.
Марта Кирилівна тільки рукою махнула і встала.
– До вечора ще далеко, ти б лучче прочитала мені трохи Спенсера. Чогось я ніби ліпше розумію, як ти мені читаєш, – сказала мати і вийшла в гостинну.
Маруся вийшла й собі слідком за матір’ю, сіла на канапі і почала читати, а часом і витовмачувати деякі незрозумілі для матері місця. Але мати зовсім не слухала: вона дивилась на стелю і позіхала, злегка придержуючи губи, щоб дочка не прикмітила. Спенсер був для старої новою модою.
III
Ломицький вбрався і був напоготові йти на чай до Марусі.
“Мабуть, не бреше Христина, – щось є! Може, й справді Марусина мати – чудна чи трохи прицуцувата. Двічі був я в Марусі, двічі бачив слід її матері в гостинній, а стара неначе все втікає од мене. А забіжу я до Христини та поговорю!”
21
Ломицький увійшов в гостинну Бородавкіна. В гостинній нікого не було. З одчинених дверей з кімнати обізвалась Христина.
– То ви, Дем’яне Антоновичу?–гукнула Христина З своєї кімнати.
– Я!–обізвався Ломицький.
– Правда, маєте до мене діло? А я й знаю яке! Йдіть сюди в мою кімнату, бо будемо говорити секрети – потай од усіх, – гукнула Христина.
Ломицький увійшов в Христинину кімнату. В Христининій кімнаті неначе жив якийсь нетяга-бурлака в спідниці. Усе було розкидане, усе лежало не на своєму місці. На столі валялись книжки, голки, заполоч; на ліжку валялась сукня, оксамитове пальто, усе в пуху та в пір’ї; вишивані прегарні рушники висіли на ліжку, валялись на подушках; кругом Христини на килимі валялись обрізки полотна, якісь шматочки, клаптики матерії, висмикані нитки з канви. Христина ніби сиділа в якомусь кублі, наче нечепурна квочка в гнізді в обичайці.
– Сідайте на розказуйте! Як же вас привітала стара Каралаєва?– спитала Христина.
– Хто його знає й як?
– Чи не розібрали й досі, чи що? Це можна було зразу бачити. Ой ви! Кваша ви, джумига, а не панич! Додала б ще щось, та... піч у хаті слухає...
– Та я її й досі не бачив, – обізвався Ломицький.
– Не виходить?– крикнула Христина.
– Не вийшла, і я її й досі не бачив в її господі, – сказав Ломицький.
– Погано. Молоду ви дійсно впіймали, а стару трудно впіймати. Впіймайте й цю репу – і будете козак! докажіть слави!–сказала Христина.
І Ломицький розказав Христині про свої візити і про свої здогади, що стара Каралаєва просто-таки втікає з гостинної, одникує од його, як він заходить до Марусі, а не до неї.
– Ця баба з ганжою, як-от бувають з ганжою коні або корови... Я ж вам казала! В неї все приличковане, і вона сама личкована.
– Еге, ви йдете попід вікнами дому, як заходите до Марусі?– спитала Христина.
– Авжеж попід вікнами, бо так випадає, – сказав Ломицький.
22
– То-то й ба! А як іще раз йтимите, то не йдіть попід вікнами, та закрадьтесь тихенько в хвіртку, щоб і собака не гавкнула, та в прихожу, та шусть в гостинну! Тоді, може, і впіймаєте стару птаху в гніздищі та, може, якось і поєднаєтесь з нею. Вона любить сидіти в гостинній край вікна в кріслі та ловити очима гави у небі, – сказала Христина.
– Може, й ваша правда, – обізвався Ломицький.
– Не “може, правда”, а зовсім-таки щира правда!– гукнула Христина. – Хитрий ви, з біса, та не зовсім: незугарні ви, як я бачу, ловити дичину. Пам’ятайте, що нашого брата нелегко ловити: готуйте добрі сильця та западеньки, от що! Стара Каралаєва хитра й досвідна птаха з полив’яним носом.
– Вже й ви наговорите!– обізвався Ломицький.
– А що? образився, що його прийдішня теща – птаха з полив’яним носом? Поживете – побачите і згадаєте Христину Степанівну.
– Дай боже, щоб не прийшлось згадувати!
– От туди к дідьку! Це добра дяка! Нехай, мов, Христина Степанівна вбрешеться! Це буде краще. Ой ви! Вчені ви, та не дрюковані!
І Христина без церемонії махнула на Ломицького вишиваним рушником, зачепила його по голові, розкудлала волосся і обсипала його голову й плечі повитяганими з взірця нитками канви.
– Та й пустуєте ж ви! Зовсім обліпили мене нитками!
– От тепер ви гарні! Так і йдіть з візитом до Каралаєвої! Але невже ви оце ходили до Марти Кирилівни в оцьому куценькому піджаку?–спитала Христина.
– Атож! А хіба що?–спитав Ломицький. – Молода Каралаєва сказала мені, щоб я заходив до неї запросто на чай ввечері.
– То молода, а то стара! Не забувайте і про стару. І перший візит робили ви в цьому куцому убранні?– спитала Христина.
– Ні, перший візит я робив в чорному сіртуці.
– Гм... Пам’ятайте-бо таки, що в Каралаєвій в нутрі сидить дві бабі: одна ліберально-модна, а друга старомодна консерваторка. Ви в куцому піджаці зробили візит Каралаєвій новомодній, а тепер робіть візит Каралаєвій старомодній в фраку, в білім галстуці і доконче вранці. Цей візит буде для вас безпечніший. Може, тоді вона й сподобить вас, що вийде до вас.
23
– Може, й справді так... А в якім же тоні провадити розмову з нею? чи в ліберальному, чи в консервативному?– спитав Ломицький.
– Для цього майте вже свій хист. Стару Каралаєау сам чорт товкачем в ступі не влучить, – сказала Христина і зареготалась.
– Гм... Але й ви вже аж геть то по-сільській говорите!– сказав Ломицький і задумався.
– Дуже щиро? В мене що на умі, те й на язиці. А ви в неділю приберіться гарненько, причепуріться і втніть візит не степовий, не чумацький, а європейський, сучасний. Та минайте вікна! Та тихенько закрадьтесь, та крадькома навшпинячки до тієї птахи шусть у гостинну, – то й не сполохаєте! Отакечки зробіть! Чуєте?
– Спасибі вахМ за раду, – сказав Ломицький і почав прощатись.
– Потривайте ж, я обскубу з вас оте біле пір'я, що в вас на голові та на плечах, – сказала Христина і почала оббирати нитки канви з його голови та плечей.
Ломицький послухав Христинової ради, вернувсь в свою квартиру, зоставивши свій візит до неділі.
Діждавши неділі, Ломицький убрався в сррак, надів білий галстук, високий циліндр, ясні рукавички і перед обідом побіг з парадним візитом до Каралаєвої. Він зумисне обійшов кругом кварталу і підійшов до дому Каралаєвої, минаючи вікна. Увійшовши тихенько в прихожу, він скинув тихесенько пальто і раптово шугнув в гостинну.
Марта Кирилівна і справді сиділа в кріслі край вікна. Вглядівши несподівано в гостинній Ломицького, парадно прибраного, вона підвелась з місця. Але тікати з гостинної було нікуди, бо Ломицький трохи не заступив їй стежки до дверей. Він порекомендувався Марті Кирилівні. Гострими очима вона обвела його од чобіт до голови і з поважною, трохи гордою міною показала йому на крісло. Він сів. Марта Кирилівна, очевидячки з великою неохотою, і собі помаленьку вгніздилась в кріслі. Ломицький обвів її допитливими, цікавими очима. Він неначе допитувавсь по її очах, по її убранні, щоб знати, з ким доведеться мати розмову.
Марта Кирилівна була убрана в ясно-сіру сукню з густими червоними крапельками. Здавалось, неначе її усю хто покропив червоним огнястим дощем. На грудях лиснів ясно-пунсовий оксамитовий бант і неначе жеврів, ніби
24
купка жару. Рум’яне, свіже, неначе налите кров'ю, лице аж пашіло, як у спеку. Гострі очі блищали іскорками. Чимсь гарячим, палким віяло од усеї її рівної постаті. Здавалось, ніби вона уся от-от займеться і спалахне огнем. По всьому було видно, що в Каралаєвій затаїлась вдача палка, уперта й гостра. В очах світився розум, але не без додатку хитрощів.
– Я вже мав честь бути в вашому домі, та не мав і досі щастя познайомитись з вами, – почав Ломицький.
– Моя дочка казала мені про вас... Я була тоді трохи слаба... В мене, бачте, мігрень в голові. Як оце прийде весна, то в мене часто аж судомить в голові, – обізвалась Марта Кирилівна. – Вас приймала моя дочка, а це все одно, що й я сама. В нас в домі, знаєте, нема старшого й меншого; ми з дочкою рівня, принаймні я маю такий погляд на обопільні стосунки між батьками й дітьми, – сказала Марта Кирилівна з поважною міною.
– Ваш погляд на це діло зовсім сучасний, гуманний, – обізвався Ломицький.
– В мене нема того, як буває в інших сім’ях, щоб діти по десять разів на день цмокали батька й матір в руку, на їх “викали”. Нехай дочка на матір “тикає”: це провадить до свободи, не задавлює, не пригнічує особості людини, – сказала Марта Кирилівна.
– Такий погляд на виховання дітей робить вам честь, – сказав Ломицький.
– Вибачайте... я забула свою роботу на вікні, – сказала Каралаєва.
Вона встала, проворненькою ходою пішла до вікна, взяла з одвірка половину виплетеної панчохи з дротами, знов помаленьку вгніздилась в крісло, щоб не пом’яшкурити сукні, і почала плести панчоху, виставивши вперед руки і трохи піднявши їх вгору. Вона неначе показувала молодому хлопцеві: на, мов, дивись, яка я ліберальна: до служби божої в неділю вранці панчоху плету! Ту панчоху вона почала плести ще на перший день різдва і до великодня насилу виплела половину. Плела вона в свята та в неділі, ще й до служби, при гостях, щоб показати, що вона дуже ліберальна людина і не вважає на празники та на людські забобони.
– Це, може, вас соромить, що я роблю роботу в неділю?– спитала вона в Ломицького. – Може, ви богомільні?
25
– Ні, ні кришки. Цей погляд залежиться од вашого сучасного напрямку, та й годі!– сказав Ломицький, але на друге питання не одповів і слова.
– Ваш начальник, здається, дуже богомільний?–сказала Каралаєва?
“Мій начальник чи й справді богомільний, чи тільки вдає богомільного, бо часто ходить до церкви... в церкві часто стає навколішки і б’є поклони... Як скажу, що я не богомільний, то... часом, це донесеться до начальника і це мені пошкодить на службі. Може, й ця Каралаєва часом при нагоді і сама йому скаже... може... Усе може трапитись... Не годиться багато про себе говорити... Лучче змовчати, – подумав Ломицький і потім промовив:– Не знаю, бог його знає! Певно, богобоящий”.
– Тут, на Басарабії, інтелігенція ще дуже старосвітська, патріархальна, ще дуже богомільна, – знов обізвалась Марта Кирилівна, мигаючи на сонці дротами.
– Ото, скажіть! –обізвався Ломицький.
Ломицькому здалось, що він десь чув цю фразу, таку
саму од слова до слова. Він почав пригадувати і нагадав: цю фразу говорила недавно Маруся, обмальовуючи звичаї і вдачу басарабської інтелігенції. Очевидячки, мати промовляла те, що чула, од своєї дочки.
– Оце недавно була я в гостях в однієї знайомої. Моя знайома – дама з розумом і не без просвіти: подивитись на неї – зовсім європейська дама; до неї зайшло ще кільки сусід. І подумайте собі, що цілий вечір тільки й було розмови, що за церкви, за монастирі та за чудовні образи, – все розмовляли про чуда од чудовного образа Гербовецької богородиці. Я трохи не вмерла з нудьги! Дві дами прийшли в гості в чорних сукнях і з чотками в руках. Чи поймете віри? Мені здалося, ніби я зайшла в панянсьтсий монастир в гості до черниць, абощо.
Марта Кирилівна зареготалась з усієї сили своїх здорових грудей так голосно й дрібно, що сповнила своїм реготом усю гостинну.
Маруся стояла в другій кімнаті і через двері чула всю материну розмову.
“Що це мама оповідає там Ломицькому? Сміється з богомільних басарабських дам, а сама на минувшому тижні ходила на прощу в той-таки Гербовецький монастир до чудовного образа богородиці, ще й п’ять здорових став-
26
ників та три фунти ладану дала на церкву. Я сама купувала ладан і свічки в Одесі. Гм! моя мама таки добра брехуха. Гм... Гм... це диво!.. А може, вона тільки чваниться своїм лібералізмом перед молодим хлопцем”, – – по* думала Маруся.
Маруся вже насторочилась виходити до гостя, але почувала, що од тих чваньковитих і брехливих материних слів дуже почервоніла. Вона глянула в дзеркало: щоки аж пашіли од сорому. Підождавши трохи, поки прохололи щоки, Маруся вийшла в гостинну.
Ломицький встав з крісла і проворненько, по-джентльменському, навіть трохи по-офіцерському прискочив' до Марусі і цокнув закаблуками. Маруся широко витріщила на його очі. Фрак, циліндр в руці, ясно-жовті рукавички, джентльменська, зовсім не демократична, манера Ломицького, потім підслухана брехня й чваньковитість матері, і веселий регіт, блиск її очей – все це неначе туманом повило її очі. Світ сонця лився через двоє вікон і заливав різким блиском гостинну. І при тому ясному південному світі Маруся ще ніби виразніше прикмічала якусь хибу, котрою ніби сповнилась уся гостинна і одбивалась на виду в матері і навіть в тихих карих очах в Ломицького. Щирій, правдивій дівчині стало чогось ніяково, навіть соромно.
– Що це ви. з таким парадом до нас? – вихопилось слово в Марусі проти її волі, якось несамохіть.
Ломицький спустив очі і стояв мовчки. Він і сам не знав, що на те одповідати.
– Я бував у вас у будень, а тепер неділя, ще й свято... – насилу спромігся він знайти сяку-таку одмовку.
– Ха-ха-ха!–зареготалась Марта Кирилівна. – Ви, як я бачу, людина старого стилю, хоч на літа й молоді. В вас, бачу, є ще й якісь будні й свята. Сказати правду, ви мене трохи налякали своїм парадом. Ми не стародавні аристократки, а люде нового часу. Ви, будьте ласкаві, заходьте до –нас в простішому убранні; мене оцей фрак та циліндр просто-таки лякає: я людина сучасна і показного параду не люблю, навіть його зневажаю.
Маруся широко розкрила очі на свою маму. Вчора мати нарікала, що Ломицький прийшов в гості до їх в піджаку, неначе до міщан, а сьогодні співає зовсім в інший тон і трохи не лає Ломицького за той фрак. Вона знов почервоніла.
27
“Що це за знак, що сьогодні на маму напала якась пропасниця фальші?” – подумала молода дівчина.
Марта Кирилівна несподівано зітхнула дуже вже демократично і навіть рота не затулила рукою. А не затулила вона рота, мабуть, тим, що в неї зуби були білі й дрібненькі.
– Одже я не зовсім виспалась цієї ночі, – сказала вона до Ломицького.
– Може, вчора в вас були гості? – спитав Ломицький.
– Ні, ми самі вчора ввечері були в гостях. А там зібралась компанія, зовсім мені не до смаку, – сказала Марта Кирилівна.
“Цікаво знати, який то в вас смак до людей”, – подумав Ломицький.
– В нас 'в гостях звичайно усе грають в карти, а ви, мабуть, не любите карт? Еге? – обізвавсь Ломицький.
– Не люблю тих карт, хоч і сама поневолі часом мушу грати, як часом присилують та наможуться господар або господиня, – сказала Марта Кирилівна. – Та там і в карти грало не багато гостей, але, знаєте, зібралась компанія стареча, усе лисі діди та баби. А в їх розмова була усе стареча, дуже вже пісна, буцім пилипівчана або петрівчана. Я більше люблю компанію молоду; та й то мені до вподоби молоде товариство не тоді, коли воно танцює та співає, – я більше люблю ті змагання молодих людей про вищі питання, усякі загальні світові сучасні питання; слухала б та балакала цілий вечір. Отака розмова припадає мені до смаку, – в цьому в мене з Марусею один погляд.
Ломицького трохи стривожив цей Схмак в Марти Кирилівни і самої Марусі.
– Часом до нас посходяться Марусині товаришки, то в їх усе змагання та розмови та знов змагання про нові...
– Про нові ідеї, – додала Маруся, неначе підказала.
– Про нові ідеї, а найбільше, знаєте, про нові... – тягла далі Марта Кирилівна і неначе запитувалась, буцім-бито соромилась говорити далі, щоб не видати секрету.
– Про нові принципи, – знов неначе підказала Маруся.
28
– Про нові... про нові новомодні науки, нову віру, – тягла далі Марта Кирилівна.
Ломицький зовсім стурбувався, почувши про ті нові принципи та ще й про якусь нову віру в такому затишному закутку. “Оце, гадав собі сховатись од тих ідей в цьому затишку, а тут тобі на: якась нова віра!” – подумав він.
“Одже збрехала святителька Христина! В цій Каралаєвій зовсім сидить не дві бабі, а одна; і ця одна – суцільна, а не штукована – визначується ясно і виразно: баба ліберальна. От тобі й на! Коли б часом і дочка не була така дуже вже ліберальна... а то...” – подумав Ломицький.
– Ви, мамо, вже геть-то піднімаєте нас на високий п’єдестал. Ми стоїмо зовсім-таки не на підніжках, а на землі, долі, як і усі люде, і пиндючитись нам зовсім-таки не личить, – обізвалась Маруся.
В Ломицького трохи одійшло од серця. Йому зовсім не бажалось, щоб його жінка стояла на високому підніжку та ще, борони боже, і його тягла на той підніжок на показ людям.
“Ох, краще було б жити так, щоб тебе ніхто не знав не відав, щоб про тебе ніхто навіть не чув, що ти й на світі животієш; щоб ніхто не знав, які думки ворушаться в твоїй голові і як вони ворушаться”, – подумав Ломицький.
– Мйт^здається, земляки? на одному степу зросли? в чумацьких краях? – несподівано спитала в Ломицького Марта Кирилівна українською мовою.
– Земляки. Я родом з-за Дніпра, з Херсонщини, – сказав Ломицький і знов почутив, що його душа трошки ніби збентежилась.
– Я люблю свою мову, а ще більше люблю наші українські пісні. А ви? – спитала Марта Кирилівна якось одрубчасто.
“Випитує... здається, випитує... Щось є! Ліберальничає й випитує... Може, вона потайна жандармка. Дідько її вгадає! Щось воно трохи чудне. Спитала навіщось про це діло і так несподівано, неначе з тину вирвалась”, – подумав Ломицький.
– Чом же... – сказав Ломицький так, що його одповідь можна було погнути трохи сюди, трохи туди.
– Одначе ми годуємо гостя речами, а не калачами, – сказала Маруся.
29
– Час кофе пити. Біжи, серце Марусю, та принеси нам кофе, – сказала Марта Кирилівна, і її голос став різкіший, приказуючий.
Маруся принесла кофе. Марта Кирилівна почухала чоло дротиком і поклала панчоху на столі.
– Присовуйтесь ближче до нас, – сказала Марта Кирилічна і показала рукою на порожнє місце перед столом.
Ломицький сів коло стола. Маруся поставила перед ним стакан кофе, а сама сіла на софі попліч з матір’ю. Ломицькому здавалось кофе таке смачне, якого він ізроду не пив. Проти його на канапі сиділа Маруся. Проти своєї червоновидої матері вона здавалась пишною, делікатною трояндою або білою лелією. Ще ніколи її матове лице не здавалось йому таким делікатним, ще ніколи її чималі подовжасті очі не світились таким тихим, ясним різним світом: вона була рада, що її мати посиділа, привітно побалакала і ласкаво обійшлась з Ломицьким, була весела і навіть реготалась.
“Хоч накидала мама повну хату хиб, але, здається, Ломицький припав їй до душі”, – думала Маруся, допиваючи кофе і втираючи свої повні, як вишня, та червоні, як черешня, уста маленькою салфеточкою, вишитою червоними взірцями.
А справді, Марта Кирилівна розбалакалась і ліберальничала, щоб почванитись перед молодим хлопцем і уявки виявити, що вона, хоч ніби й літня людина, але ще молода і тілом і душею. Вона молодилась своїм лібералізмом та своїми сьогочасними поглядами. Випивши кофе, Маруся взяла стілець, сіла рядком з Ломицьким і почала з ним веселенько розмовляти. Матері це не сподобалось.
– Марусю! візьми стакани та однеси в столову, – сказала мати.
Маруся встала, однесла стакани, вернулась і знов сіла поруч з Ломицьким. Ломицький повернув стілець й сів лицем до Марусі. Вони знов почали любенько балакати. Мати мовчала, плела панчоху та вряди-годи кидала допитливим оком на дочку. В Марусі розчервонілись щоки, заблищали очі. Тихий Ломицький і собі розворушивсь, розбалакавсь, став жвавіший. Він неначе заметився од Марусі веселістю та жвавістю.
“Одже цей молодий хлопець подобається Марусі, – думала Марта Кирилівна. – Чи ти ба! Як в неї заблищали очі! Як ллється розмова! Одже ще причепиться до
ЗО
Марусі... а вона, може, зохотиться та й вийде за його заміж... Погано мені буде без Марусі... Цц...”
Марта Кирилівна почутила, що її розбирає злість на Ломицького і на Марусю. Вона підвела очі і несподівано вже крикнула на дочку наче сердито.
– Піди лишень в пекарню та подивись, щоб куховарка часом не пересолила котлетів! Та не забудься поперемивати посуд!
Ломицький витріщив очі з дива: Марта Кирилівна крикнула різким голосом, неначе ворона закрякала. Після її веселого щебетання та криклива фраза якось свиснула й задзижчала, неначе куля.
Маруся з великою нехіттю підвелася з стільця і вийшла. В Марти Кирилгвни дротики швидше заворушились в руках. Вона насупила тонкі брови, міцно стулила уста і сердито вп’ялась очима в панчоху, неначе сердилась на неї і карала її, штрикаючи дротами.
“Ого! не все, мабуть, так щебече стара, як оце недавнечко передніше зо мною щебетала, – подумав Ломицький. – Може, Христина і правду казала: щось оце з Марти Кирилівни неначе вже визирнула друга баба, вже зовсім інша”.
В світлиці стало тихо. Ломицький мовчав і поглядав на двері. Він ждав Марусі.
– Який же в вас начальник? Чи добрий чоловік? Чи робочий? Чи, може, тільки ладен повсякчас кричати, та прин/кувати, та поганяти? Знаю я ті начальства! Знаєте, їх наставляють більше як пригоничів, задля того щоб слідкувати за урядовим людом та приганяти, а не задля того щоб діло робити, – сказала Марта Кирилівна.
“Вивідує... знов випитує. Певно, хоче випитати, чи поважаю я начальство... Треба стерегтись”, – подумав Ломицький.
І він почав хвалити свого начальника, але так хвалив, що аж перехвалив на один бік.
Марта Кирилівна знов розговорилась, але Ломицький примітив, що тон її розмови вже був інший, холодніший, як ті фарби в малюванні, котрі кладе маляр на густі затінки під скелями та під високими горами. Він тільки ждав, поки вийде Маруся, щоб попрощатись. Маруся вийшла. Ломицький встав і почав прощатись. Марта Кирилівна подала йому руку і ще холоднішим, неначе льодовим, тоном промовила:
31
– Сподіваюсь... що ви в нас... не останній раз? – Але в думці вона гаряче бажала, щоб то був останній раз, були останні його одвідини.
Маруся провела Ломицького в прихожу. Ломицький раденький вертався додому. Марусина мати побалакала з ним веселенько, любенько і навіть просила заходити. Тільки чогось остання її гостра фраза все чулась та лунала в його вухах, як вороняче крякання, неприємна, роблячи різніння в її прихильній до його розмові. Ломицького встріла Христина і все дочиста випитала в його. Вона зацікавилась його романом, бо була дуже охоча й ласа до таких романів та романічних пригод.
“Цікаво було б розворушити роман і самої Марти Кирилівни. Я ж знаю її давній роман з Бичковським, як-то кажуть, од дошки до дошки. Бичковський оце швидко буде в брата в гостях. Покличу я в гості і Марту Кирилівну. Вони не бачились вже, може, років з п’ятнадцять. Як-то вони тепер стрінуться?” – подумала Христина.
IV
Через тиждень Христина зайшла перед обідом до Марти Кирилівни.
– Марто Кирилівно! Я оце забігла до вас по маленькому ділу, – сказала Христина.
Марта Кирилівна так зацікавилась, що забулась вхопити в руки свою недоплетену панчоху.
– За яким ділом? – спитала вона.
– Даю вечір їв брата. Нудьга мене бере така, що не знаю, де дітись. Заходьте до мене! Пограємо в карти.
– Спасибі вам. Але я не люблю карт: це забавка не поважна–не пристає до лиця поважним старим людям, – сказала Марта Кирилівна.
– От і вигадали. Які ж ви старі? То це й я вже стара, по-вашому, чи що?
– Ви – що інше: вам ще можна й заміж вийти. А я знов що інше, – сказала Марта Кирилівна і зробила поважну міну.
– Як же то ви “що інше”? І мені можна ще вийти заміж, і вам можна. Ми ж однолітки або коли ви ще й не молодші од мене.
– Молодша... на шість місяців, здається, – обізвалась Марта Кирилівна.
32
– От бачите! Вам саме заміж йти вдруге. А я накликала женихів і для себе і для вас.
– І годі вам! В вас все жарти, – крикнула кокетна Марта Кирилівна.
– От побачите! Накликала я і вусатих, і бородатих, і сивоволосих, і лисих, як облизаний макогін! – говорила і разом реготалась Христина.
– О, цур тим лисим та сивобородим! Цих я не хочу. Цих беріть собі! – говорила й реготалась і собі Марта Кирилівна.
– Нехай буде й так! Я візьму й лисих. А сивобородих складемо в архів та й двері запечатаємо: цих і я не хочу. Я накликала таких Юпітерів Олімпійських, що ви з дива вмрете або... або... заміж підете, – тріщала й реготалась весела безробітня удовиця.
– Коли накликали Юпітерів, то вже прийду та подивлюсь на ваш Олімп, хоч скажу вам, що вважаю на усіх тих Юпітерів і Аполлонів як на варварів та деспотів, – сказала Марта Кирилівна вже з поважною міною.
– Не бійтесь! Прийдете, побачите і зміните свою неправдиву думку. Юпітерів в мене на картах буде доволі. Треба до їх і Юнон та Діан, а то, чого доброго, без Юнон мої Юпітери порозбігаються та з нудьги повтікають на Олімп, – сказала Христина.
– О, ви – так правдива Діана! А з мене яка ж там Діана? – обізвалась Марта Кирилівна, ще й губи закопилила, але все хитренько ^поглядала на Христину. Вона ждала, що на це скаже Христина.
– І годі вам! Ви то й є правдива Діана. Цвітете, як повна рожа, рум’янець на всю щоку! І з лиця не старі і душею молоді! Годі вам Лазаря співати! Ще й заміж підете, – говорила Христина.
– Йдіть ви передніше, показуйте стежку, а тоді й я за вами, – сказала насмішкувато Марта Кирилівна, – я вже зазнала цього добра.
– А думаєте, не пішла б хоч і сьогодні, якби хто гарний причепився?.. Піду з вискоком та й вас за собою поцуприкую.
Обидві удовиці реготались, аж заливались од сміху. Насміявшись вволю, Христина попрощалась з хазяйкою й вийшла.
“Христина каже, що в неї будуть на картах Юпітери: цікаво подивитись на ті вінці сотворіння. Я люблю таких,
З – І. Нечуй-Левицькин, т. 6.
33
та й, може, трапиться хто... А чом би пак мені не вийти заміж? Я ще не стара на літа, а на виду зовсім молода; і мислями і ліберальними поглядами я зовсім така, як моя Маруся, – подумала Марта Кирилівна і почала зшукувати та оглядати свої убори. – Дочки не візьму, бо там, певно, буде Ломицький. Ой, той мені Ломицький! Як би його одбити од своєї Марусі?”
Ввечері Марта Кирилівна пішла на вечерок до Бородавкіна, в котрого тоді жила Христина. Вона прибігла ще зарані. Гостей ще не було. Бородавкіна попросила Марту Кирилівну в столову, де пили чай. Христина сіла й собі проти неї і цікавим оком поглядала на неї та переглядалась з своїм жартовливим братом. Вона запросила до себе на вечір Платона Андріяновича Бичковського, давнього жениха Марти Кирилівни. Її брала цікавість подивитись, як-то вони теперечки стикнуться. Почали збиратись гості, все приятелі Бородавкінові. Бородавкін був чоловік дуже добрий і для всіх приємний, але дуже любив погуляти всмак, пограти в карти і поп’янствувати. В його була своя гуляча компанія. До тієї компанії належалось чимало нежонатих урядників та офіцерів; до тієї гулячої компанії належав і Бичковський, – він пробував на службі в Бендерах і приїхав на одвідини до Бородавкіна.
Перегодя в одчинені настіж двері увійшов якийсь немолодий інтендант, з білою, як молоко, головою. За ним виступав другий інтендант, з головою лисою, неначе облизаний макогін. Після їх прийшов капітан, високий та сухорлявий, схожий на Дон-Кіхота. Прийшло ще два пузаті урядники, старі кавалери, з червоними, неначе попеченими, щоками.
“Ні, ці Юпітери мені не до вподоби! – подумала Марта Кирилівна. – Я цих усіх оддала б Христині: вже дуже полиняли й пооблазили”.
В гостинній за дверима почулась важка хода, аж дошки підлоги трошечки вгинались під чиїмись ногами. В дверях з’явивсь Бичковський, високий, поставний, плечистий. Широкі груди аж випнулись. На круглій голові стреміли копицею чорні кучері, подекуди присипані ніби срібними нитками. Густі чорні брови неначе прикривали здорові подовжа-сті, трохи витрішкуваті карі очі. Довгі вуси висіли аж до плечей і теліпались, неначе два батоги. Од його міцної постаті неначе бризкало здоров’я, лилася сила. Руки й товстелецькі пальці були такі здорові, що сміливо
34
переломили 6 будлі-яку залізяку. Помаленьку й повагом – не йшов, а неначе сунувся Бичковський до стола, де сиділи гості. Марта Кирилівна вгляділа його в дверях і здалеки не впізнала.
“Оце так правдивий вінець сотворіння! Оцей так Юпітер, як його малюють на картинах! Ну, та й плечі! а голова! а руки! а груди! а шия!–хоч обіддя гни, як кажуть селяне. Ну, та й козарлюга! Істий запорожець! – думала Марта Кирилівна. – Ні, Христина мене не дурить: не всі тут Юпітери миршаві та шолудиві, лисі та сиві”.
Бичковський наблизився до стола. Христина й її брат, Бородавкін, встали. Бичковський привітався з ними й заговорив. Марта Кирилівна аж тоді впізнала його. Од того часу, як Бичковський сватав Марту Кирилівну, минуло сливе два десятки років. Бичковський після того зараз виїхав десь далеченько на службу, і Марта Кирилівна навіть забула про його. Два роки перед тим Бичковський з’явився 'в Бендерах: він перейшов туди на службу в інтендантство. До Марти Кирилівни дійшла чутка, що він служить у Бендерах, але їй ні разу не довелося з ним стрінутись і побачитись.
“Той, та не той, – подумала Марта Кирилівна. – Тепер він скинувсь лицем на колишньогось молоденького Бичковського, як батько на сина... Але яка препишна постать! Фу! Фу! справдишній вінець сотворіння!”
Бичковський привітавсь і подав усім гостям руку. Зоставалась одна Марта Кирилівна. Бичковський витріщив на неї очі, як корова на нові ворота, і, очевидячки, вагався: чи знайома, .чи не знайома? Десь неначе ніби бачив... Чи неначе колись мені снилась така постать...
– Марта Кирилівна Каралаєва! – рекомендува ла йому Христина.
Бичковський подав їй руку і засміявсь. З-під чорних вусів блиснули рівні міцні зуби.
– А ви мене оце й не впізнали? –спитала Марта Кирилівна.
– Спочатку був не впізнав, а потім зараз догадавсь, – сказав просто Бичковський і важко сів на віденський стілець.
Стілець увігнувсь і залущав од великої ваги його постаті.
Марта Кирилівна стала червона, як жар. Вона любила вбиратись в оригінальні та все якісь гарячі червонясті
35
убори. І тепер на їй була ясно-сіра сукня з червоними смугами, котрі вилися зверху наниз зигзагами. Ті смужки, завширшки на палець, неначе блискавка, вилися і спадали по усій її постаті зверху донизу. Ясно-пунсові бантики на шиї та на грудях ясно й ріжуче жевріли, як жар. Марта Кирилівна почервоніла. Щоки зайнялися. Її рум’яне лице й червоні руки ніби палали серед тих червоногарячих смужок в її сукні.
Христина не зводила очей з Марти Кирилівни та з Бичковського: вона бавилась старим романом, що був
напоготові поновитись; їй хотілось знати, що то з того вийде?
Марта Кирилівна пригадала, що Бичковський колись не зваживсь з нею тікати та повінчатись. Вона і тепер почувала, що злостує й сердиться на його. Сердито спідлоба зиркала вона на його очима, неначе говорила йому на докір: “Покинув мене! іне схотів зо мною втікати! А яким щастям я тебе надарила б!”–неначе говорили її очі.
Але Бичковський не вмів, мабуть, читати такого дрібного друку в очах Марти Кирилівни: він з великим апетитом хлептав чай і запихав рот кренделями.
“Але ж постать! Але ж поставний напродиво! Як виріс, вилюднів! Які плечі! Яка краса в тих плечах! Ото якби на його плечі та ще намостити широкі еполети! Ото була б цяця! Оце правдивий вінець сотворіння! Зевс! Суще зразець чоловічої сили та краси!” – думала Марта Кирилівна і почала пускати з очей солоденькі проміння на вуси й очі того Зевса.
Але Зевс вже й не дивився на свою покинуту Геру; він все балакав і жартував з Христиною. В Марти Кирилівни заворушились в серці злі почування. Вона так розсердилась на свого древнього Зевса, що була ладна вхопити його обома руками за вуси і скубнути його з усієї сили.
“Подлий ти, нікчемний! покинув мене! Усі вони такі варвари, п’янюги, нестатковиті й непомірковані, картярі! ледарі! волоцюги, залицяники!” – думала Марта Кирилівна і аж зціпила зуби та кулаки. З нею трохи не стала істерика. Похапцем допила вона чай, встала з-за стола і вийшла в гостинну. Вона почувала, що її щоки аж горять, аж пашать, усе тіло неначе в огні од неприємних згадок та од злості. Одчинивши вікно, вона сіла коло вікна і
36
сперлась ліктем на одвірок. Свіже легке здорове повітря трохи прохолодило її гарячий вид.
В світлицю увійшла Христина. Вона зорила очима по світлиці й очевидячки шукала Марти Кирилівни.
– А ви тута? дивитесь в вікно та, певно, вдались в поезію: милуєтесь зорями? Поезія, поезія! Ой, ще не минув час вашої поетичної вдачі! Ходім лишень та приступім до поезії, не такої вже ідеальної, як оті зорі. Час сідати за карти, – сказала Христина і взяла Марту Кирилівну під руку та й повела в одну невеличку кімнату. Там стояв столик. За столиком сидів Бичковський та Бородавкін. Два стільці стояли порожні, очевидячки, для Християни та для Марти Кирилівни.
– От і наші партнери! – сказала Христина.
Марта Кирилівна зиркнула на Бичковського сердитими очима; вона ждала од його більше привітності, ласкавості, сподівалась чогось більшого, а тепер постерегла, що він зовсім збайдужнів до неї і навіть забув її. Вона почувала, що й тепер її руки аж сверблять, щоб вхопити Бичковського за вуси і добре з усієї сили поскубти.
– Не маю чогось охоти грати в карти, – сказала Марта Кирилівна.
Вона крутнулась швидко, по-панянському, на одному місці, вийшла з кімнати і сіла за другим столом в світлиці; вона пристала до інших партнерів.
“Не вдалось-__таки звести їх докупи! Але я таки їх зведу, поновлю ромкн... А Марті Кирилівні таки бажається поновити роман, – це по всьому знать!” – подумала Христина.
Після вечері вінці сотворіння смикнули таки добре, але так, що спромоглись ще повертати язиком.
– Бичковський! ходім в мою кімнату, я покажу вам одну цікаву археологічну річ, – сказала Христина до Бичковського.
– Ходім побачим, яка там захована в вашому сховищі цікава археологія, – сказав Бичковський.
Христина взяла його під руку і повела в свою кімнату.
В спальній кімнаті, над ліжком Христини, висів на стіні прездоровий килим. Його вишивали ще за панщини двірські дівчата для Христининої матері. Килим був вишитий гарусом та шовком. Робота була пречудова. Кругом килима вилася широка смуга, вишита розкішними рожами усяких кольорів, оргініями та маківками. Всередині
37
був вишитий чорнявий трубадур – лицар. Він грав серенаду на якійсь чудернацькій бандурі, сидячи на камені під вікнами середньовікового шпичастого замку, а на балконі сиділа лицарша, спершись на гратки. Килим таки добре полиняв, але малюнок ще й тепер визначувавсь дуже добре й виразно і був артистичної роботи.
– Як вам подобається ця археологія? Правда, тепер і в Персії не знайти таких килимів? –спитала в Бичковського Христина.
– Сказати правду, я й не розберу гаразд, що на йому поналяпувано: чи ліс, чи хата. Неначе посередині стоїть копиця сіна, і либонь ворона чи крук сидить на копиці; надісь крук! – обізвався Бичковський, лупаючи трохи вже п’яними очима.
– Ой ви, Тюхтій Іванович! Ви самі справдішня копиця сіна! Яка там копиця сіна? То трубадур співає серенаду під балконом замку. Дивіться, який кучерявий! Достоту такий, як ви!–сказала Христина. – От я приведу сюди очі, гостріші од ваших.
Христина крутнулась і через одну хвильку привела під руку Марту Кирилічну і поставила її рядом з Бичковським перед килимом.
– Правда, ви й досі не бачили моєї дорогої, теперечки вже сливе археологічної річі? Гляньте на цей килим! Правда, гарна, пишна робота? Варто оддати в археологічний музей! – гукнула Христина.
Вона крутнулась, миттю вискочила з кімнати, ще й причинила одну половину дверей. Бичковський і Марта Кирилівна зостались удвох і дивились чогось на килим.
– І справді, дуже гарна робота, – обізвалась Марта Кирилівна.
– Нічого не розбираю. Якась плутанина... – обізвавсь Бичковський.
– Тямите ви! Плутанина!–сказала проворно й трохи нахабно Марта Кирилівна і сіла на стільці.
– Сідайте ж! – показала вона рукою на стілець.
Бичковський сів.
– Даєно ми бачились... а тепер ізнов довелось-таки нам побачитись, – почала Марта Кирилівна.
– Гора з горою не зійдеться, а чоловік з чоловіком зійдеться, – обізвавсь Бичковський і витріщив очі на Марту Кирилівну.
36
Це дуже сподобалось їй. їй в вічі знов впали широкі “чаруючі” плечі Бичковського.
“Треба б знов розпочати з ним роман. Чом би пак і заміж за його не вийти? Постать! плечі напродиво! І я не зосталась би сама в хаті, в самотині”, – подумала Марта Кирилівна.
– До нас доходила чутка, що ви й досі ще не оженились? – спитала в його Марта Кирилівна.
– Ні, не оженився й досі, – обізвався флегматично Бичковський.
– Чом же ви не оженились? Не знайшли щирого серця? гарячої душі? Га? /
– Гарячої душі не з-найшов], – механічно обізвався Бичковський.
– А я і заміж пішла і дочку маю... і от-от незабаром, може, й дочку видам...
– І удовою зостались, та вже й давно, – обізвавсь Бичковський.
“Чув, подлий, що я удова, а не прийшов, щоб мене сватати. Треба б його оженити з собою... хоч силою. Треба б напосістись на його! Коли б Христина помогла”, – думала Марта Кирилівна.
– Що ж ви, розбагатіли? Без жінки, без сім’ї вам, чоловікам, і грошей нема де дівати. Певно, склали в банку великі капітали?
– В кишені оце маю п’ять карбованців. Тепер це всі мої капітали, – муркнув Бичковський.
– Оце так диво! Ви, певно, не були на службі, а десь тинялись в світах, певно, десь поневірялись... може, мужику вали, а може, й старцювали? Ні жінки, ні грошей! А я, хвалить бога, і дочку-красуню маю, і гроші маю, 'і дім маю, і живу щасливо, як у бога за дверми, – сказала Марта Кирилівна.
При цих словах Бичковський насторочив вуха і покрутив вуса. Розмова про гроші очевидячки припала йому до смаку.
– Як ви, Платоне Андріяновичу, вилюдніли, виросли і вгору і вшир! Я вгляділа вас і спочатку таки не впізнала: такий з вас козир став! Ще довго будете заморочувати голови дамам. А я здорово змінилась? Ви мене впізнали?– спитала Марта Кирилівна і прижмурила свої гострі очки.
З?
– Ні, не впізнав, але швидко догадався, що то ви, – муркнув Бичковський.
– Що ж я? Чи дуже постарілась? Стала зовсім бабою? Га?–спитала Марта Кирилівна і підняла вгору тонкі брови, ще й дрібненько зареготалась.
– Ви стали тепер червоні, а колись були білі, – знехотя обізвався Бичковський.
Марта Кирилівна ще дужче зареготалась.
– Це гарні компліменти говорите дамам! Що ж це, по-вашому: чи гарно б то, чи погано?
– Ні гарно, ні погано. Але ви ще цвітете і не в’янете. Я думав, що ви зв’яли й зачервіли, – сказав Бичковський.
– Кажуть люде, що я не зв’яла, хоч, може, й гаразд і не процвітаю. Чи мали ж який роман на своєму віку? Певно, мали стільки романів, що їх усіх і не списати, – спитала Марта Кирилівна.
– Хто його зна: не пам’ятаю, позабував, – сказав
Бичковський і витріщив очі на килим, неначе розглядав трубадура з бандурою.
– Чого це ви так придивляєтесь до того трубадура, чи археологією цікавитесь, чи тією лицаршею, що сидить на балконі?
– Більше археологією, – знехотя обізвався Бичковський.
– Невже ви так встигли зачучверіти та зачерствіти, що тільки й цікавитесь тією мертвотою, цебто археологією та мертвими мальованими лицаршами? – чеплялась Марта Кирилівна.
Бичковському обридла вже та розмова про гарячі душі та мальованих лицарш, – йому заманулось випити всмак з компанією, а Христина одбила його од веселої компанії і трохи не замкнула в хатині, а Марта годує його романтичними солодощами.
– Може, ви зацікавлені чим іншим, а я вас тут держу? Може, час випити по чарці? – спитала Марта Кирилівна. Ж-М
“Оце причепилась причепа! Залучила мене сюди, неначе теля в повітку”, – подумав він.
– А час би вже випити, ви правду сказали оце.
– І я з вами вип’ю! Нудьга мене бере серед цієї ста
речої невеселої компанії, – аж гукнула Марта Кирилівна.
– От і добре! Ходім та вип’ємо вкупі! Я таких люблю.
40
– І я таких люблю! З такими і на світі жити веселіше!– гукнула Марта Кирилівна і схопилась з стільця.
Вона підроблювалась під смак Бичковського. В її душу впала думка і справді знов розпочати роман з Бичковським, которий міг стати їй в пригоді.
Марта Кирилівна кокетно одіпхнула обидві половинки дверей і проворненько, якось пустуючи, вискочила в гостинну. За нею повагом вийшов Бичковський. В столовій кругом стола сиділи Юпітери та лисі вінці сотворіння і хилили хто пиво, хто вино стаканами. Марта Кирилівна сіла поруч з Бичковським і налила в стакани вина і для себе, і для Бичковського. Бичковський підняв стакан до Марти Кирилівни. Вона підняла і свій стакан і цокнула ним об стакан Бичковського. Хоч вона і не любила пити, але ради Бичковського вихилила повний стакан, ще й другий налила. Вона була рада, що знов своєю особою зацікавила колишньогось жениха. Бичковський розвеселивсь, навіть розговоривсь. Марта Кирилівна присунулась до його близенько і пильно дивилась йому в вічі. Вона розчервонілась, розгорілась. З червоним лицем, з червоними руками, в пунсових бантах, в червоних зигзагах взорця своєї сукні, вона вся ніби палала, наче неопалима купина. Вона прикинулась веселою, навіть трохи гулячою, говорила дрібно, весело, безперестанку та все зачіпала Бичковського.
“Весела баба! Ще веселіша стала, ніж колись передніше, як була панною. І компанію держить добре: дудлить вино таки гаразд. Та й видно, що й жар в неї ще не прохолов: як розчервонілась!” – думав Бичковський.
“Як би до його причепитись? Як би йому натякнути, що я й заміж за його ладна вийти? Чи не торкнути його ногою під столом? Але він тепер не розбере й не розшолопає, хто його торкнув черевичком, бо кругом стола сидить багато Зевсів, та ще й п’яненьких. Ліпше напишу до його л^їст... начебто давня приятелька... Або чи не намовити б І Христину, щоб йому будлі-як натякнула”, – думала Марта Кирилівна, сьорбаючи вино з стакана.
Христина поглядала на Бичковського та на Марту Кирилівну і тільки осміхалась, переглядаючись з жартовливим своїм братом Бородавкіним.
Тим часом Юпітери налигались амброзії так, що вже й міру перейшли; вони боялись, що не дійдуть до Олімпу, тобто додому, і почали прощатись,
41
Попрощалась і Марта Кирилівна. Вона двічі подала Бичковському руку на прощання і, буцімто жартуючи, дуже міцно здушила його за руку, скільки в неї було в руках сили і міці.
– Навідайтесь ж до давньої знайомої, не забудьте! Я вас сподіватимусь, – просила вона Бичковського.
– Навідаюсь, доконче одвідаю вас, – белькотав Бичковський, ледве посовуючись до дверей та човгаючи здоровими чоботищами.
– Завтра заходьте до мене на снідання, я покажу вам свою дочку. Чуєте? Я вас ждатиму, – сказала Марта Кирилівна на прощанні.
– Добре, зайду на снідання, – говорив наче спросоння п’яненький Бичковський, бо він в той час і не розбирав добре, чи це в Кишиневі його просять на снідання, чи може в Бендерах, чи й деінде.
Другого дня Марта Кирилівна ждала з візитом Бичковського. Вона звеліла Марусі готувати кофе і снідання, послала взяти доброї горілки та міцного вина. Маруся одяглася “в чорну сукню. Марта Кирилівна вгляділа її в чорній сукні, і в неї майнула думка одягтись в убрання ясних кольорів.
“Маруся в чорному убранні наче постарілась на дватри роки. Одягнуся я в сіреньке та в біле і... певно, помолодшаю на років п’ять або й шість. Вчора з’явилась йому ніби в огні та в жару, – сьогодні з’явлюсь йому в легких зефірах та хмарках: може, він тепер схильний любити зефіри, бо вже пристаркуватий. Це буває в тих вже літніх, доходжалих вінців сотворіння...”
Марта Кирилівна одяглася в легеньку делікатного сіренького цвіту сукню, накинула білу мушлкнову блузу, але таки не втерпіла – понакидала подекуди свого коханого огню та жару на убір: пришпилила на грудях пунсовий букет і на шию почепила вузеньку пунсову оксамитову стрічечку.
“Зефіри зефірами, а полум’я все-таки краще, бо дуже пристає мені до лиця, – думала Марта Кирилівна. – Нехай подихають зефіри весняним духом, але нехай натякають, що за весною стоїть, притаївшись, палке літо”.
Убравшись і причепурившись, Марта Кирилівна походжала по кімнатах і все виглядала в вікна. Вже настала дванадцята година, вже й снідання було готове; вже Маруся й кофе поставила на плиту, а Бичковський не
приходив. Марта Кирилівна ходила по гостинній неспокійна, тривожна. Вже годинник вдарив першу годину, а Бичковський не приходив. Марта Кирилівна почала сердитись, пішла в пекарню, заглянула в кострулі, навіщось вилаяла куховарку, понюхала кофе і чогось причепилась до Марусі. Вже годинник вдарив два, а Бичковського не було. Марта Кирилівна була ладна потрощити на цурпалки )'сі вінці сотворіння.
“Напишу до його лист; він, певно, ночував в Бородавкіна. Буду просити, щоб зараз прийшов до мене на снідання”, – думала Марта Кирилівна.
Вона вхопила листок паперу і написала дві фрази: “Жду вас на снідання. Не сподіваюсь, щоб ви не додер-' жали свого слова. Пам’ятаюча про вас – Марта Каралаєва”.
Куховарка однесла лист і швидко вернулась назад.
– А одписка де? – спитала Марта Кирилівна.
– Не дали одписки. Сказали, що пан ще спить, – сказала куховарка.
– Варвар!.. Нікчемний страхополох! Гладкий, пикатий та окатий Бахус, а не Юпітер! –тихенько лаяла Бичковського Марта Кирилівна. – А може, прийде ввечері на чай... Прийде! бо я його зацікавила: ради його вихилила два стакани вина, аж і досі в голові гуде...
Перед вечором Марта Кирилівна пообідала і знов ждала Бичковського; і по обіді, лежачи на ліжку, все думала про його. В гостинній рипнули двері. Марта Кирилівна схопилась з ліжка і прожогом вбігла в гостинну. Там стояв Ломицький і веселенько осміхавсь до неї.
“Не він! Прийшов молодий шелихвіст до дочки”, 
подумала Марта Кирилівна і ледве вдержалась, щоб не вернутись назад на ліжко. Але вертатись було ніяково. Вона сіла і мусила балакати з Ломицьким, поки вийшла в гостинну Маруся. Як тільки вийшла Маруся, вона встала, вийшла і знов бебехнула на ліжко і прислухалась, чи 'не^рипне хто дверима в прихожій.
Двері не рипнули. Бичковський не прийшов. Марта Кирилівна вже й не виходила в гостинну до Ломицького.
У
Од того часу Ломицький почав ходити до Марусі на вечірній час трохи не щодня. Марта Кирилівна ніколи не виходила в гостинну до його. Як тільки вона, бувало, за-
43
глядить в вікно, що йде Ломицький, зараз одягається і виходить з дому або в гості, або на гулянку в сад.
Так діло тяглося з місяць. Ломицький вже звик до такого обходіння з ним старої, але він постерігав, що матиме притичину, як тільки діло зайде про сватання.
“Стара або мене не любить, або має когось іншого на приміті для своєї дочки”, – часто думав Ломицький, вертаючись (ввечері додому од Марусі.
Одного вечора Ломицький прийшов до Марусі на вечірній чай. Марта Кирилівна, по своєму звичаю, напившись чаю в своїй кімнаті, пішла з дому. Ломицький та Маруся вийшли в садочок. Вже стояла літня спека. Ломицький та Маруся довгенько ходили по садочку, але ходити було важко: духота втомлювала нерви. І вони сіли поруч на лавці в затишку та в холодку під густим волоським горіхом. Вечірнє сонце пронизувало зелені гілки волоських горіхів та абрикосів. Зелені здорові абрикоси густо обліплювали гілки і вже подекуди починали жовтіти. Краплі сонця проривались через листя і сипались гарячими плямами на доріжки, на зелену траву. Надворі було тихотихо, що й листочок нігде не ворушивсь...
– От і літо розгорілось, і абрикоси вже жовтіють... Вже доволі часу минуло од того вечора, як я перший раз прийшов до вас в ваш дім. Я пам’ятаю, тоді саме цвіли абрикоси, а тепер вони вже починають стигнути, – почав Ломицький.
– І я пам’ятаю той тихий весняний вечір, – тихо обізвалась Маруся і чогось почервоніла.
– Тоді моя симпатія до вас саме розцвіталася, наче весняний цвіт, а тепер... – почав Ломицький та й не договорив: в його не стало сміливості просто признатись Марусі, що він її любить і хоче її сватати.
Він замовк, довгенько мовчав, похиливши голову, і почував, що сміливість його покидає.
“А треба признатись... Треба ж колись сказати, що я люблю її і без неї жити не можу”, – думав він, роздивляючись на золоті краплі сонця, котрими була забризкана доріжка попід абрикосами.
– Молоді панни тепер бувають усякові: одні кинулись до просвіти, до науцтва, ідуть в університети; другі кинулись до еманціпації: вільно держать себе в товаристві, їздять верхи; треті пішли в народ, вдарились в демо
44
кратизм; є такі, що нехтують стародавніми звичаями, люблять тільки ліберальничати і навіть оригінальничати... – почав Ломицький,
– А вам ці всі категорії нашої сестри не подобаються?– спитала Маруся і сміливо глянула Ломицькому в вічі.
– Я не кажу, що всі категорії сьогочасних паннів мені не подобаються. У всіх категоріях я знаходжу деякі прикмети, котрі мені припадають до вподоби, до –моїх поглядів.
– Це дуже цікаво знати, які ж то ті прикмети, – сказала Маруся і трохи стривожилась за себе.
– Я люблю дівчину не тоді, як вона убрана в квітки, стрічки та кружева, літає метеликам в танцях на балах, по лиснючому паркеті, як у неї блищать очі вакханальним огнем од жвавих гуків балового оркестру, од руху веселого танцю, од запалюючих очей веселої молодіжі; я тоді ладен милуватись нею, слідкувати рчима за її легенькими рухами, граціозними зворотами, ловити іскряні погляди її очей, вогких і блискучих, але... мушу признатись, що любити такої дівчини не можу. Не люблю я молодої дівчини і тоді, як вона в довгій амазонці летить, ніби завірюха, на баскому коні в бадьористій позі. Я ладен милуватись її граціозною постаттю, ладен дивитись, як вітер вихає довгою амазонкою, розкидає її хвильками по блискучому баскому коні, – все це виходить гарно, але... любити дівчину в тій позі не можу. Не люблю я тих паннів, що люблять виставлятись дуже вже простою одежею, напинають часом на себе трохи не старе дрантя, підперізуються якимись простими шнурками, неначе ченці-францішкани, ходять для якогось демократичного шику в викривляних старих черевиках, тоді як у їх є новісінькі і чистісінькі. Не люблю я паннів з паничівськими вихватками, що бігають по тротуарах з паличками в руках, з окулярами на носі, задравши бадьористо голову вгору до неба, і неначе репетують на всю улицю своєю вдатною постаттю: “Звертайте, мов, з дороги, бо летить вільна особа, громадянка, геній науцтва й штучництва, що нехтує непросвіченим, дурним, консервативним натовпом”. Це та ж сама модна чваньковитість, що і в стародавніх дам; ті ж самі тюрнюри та шлейфи, тільки надіті на інше лице... Ні, не такий мій ідеал і зразець молодої дівчини, – сказав Ломицький.
45
– Сказати щиру правду, і я ніколи не любила тов£ришити та приятелювати з такими паннами, – обізвалась Маруся, – моя товариська компанія зовсім не таківська.
– Знаєте, коли ви подобаєтесь мені, Маріє Павлівно? Тоді, як ви сидите в своїй маленькій гостинній і шиєте. Пам’ятаєте, як я перший раз прийшов до вас? Ви сиділи на канапці і шили; кругом вас біліли жмути тонкого полотна; на столі лежали білі нитки, шматочки та клаптики порізаного полотна, ножниці, голки. Я вгадав, що ви любите господарство, любите домашність; од вас тоді подихувало таким спокоєм, таким миром... – сказав Ломицький. – Як я люблю ту хатню тишу, той спокій хатній!
– Пам’ятаю, – сказала Маруся. – Я сама більше од усього люблю сімйове тихе, домашнє життя, люблю мир та спокій та хатнє господарство.
– А пам’ятаєте, як я два тижні перед цим надвечір застав вас от тут в садку?–сказав Ломицький. – Ви сиділи під цими волоськими горіхами на лавці і читали книжку. Я дуже люблю дивитись на вас, як ви сидите в такій позі, з книжкою в руках, з задумою на чолі, з думами на лиці. Такий був мій зразець панни давно-давно... ще як я кінчав курс в університеті. І ваша мама, здається, любить книжки, любить читати. Правда? Вона все зачіпає високі питання та говорить за їх.
– Любить... але більше любить слухати, як я читаю, ніж читати, – сказала Маруся і осміхнулась.
– А ваша мама чомусь до мене не виходить... – обізвався Ломицький і осміхнувся. – Я часто чув, як вона ходила тихою ходою за дверима в кімнаті, неначе крадькома; чув, як вона ходила навшпиньки, човгала, чимсь шелестіла, а до мене все-таки не виходила.
– Моя мама не любить мужчин взагалі... має їх за якихсь ворогів, вже не знаю, чи тільки для себе, чи для нашого пола, – якось знехотя прохопилась Маруся та й замовкла.
– І тепер ваша мама неначе зумисне тікає, коли приходна до вас; мабуть, вона мене не любить, – несміливо обізвався Ломицький.
– Не то що вона вас не любить... – сказала Маруся. – Мама часто каже, що не любить взагалі вашого пола. Ви їй вибачте за це: це в неї така вже хиба, чи сказати б, ганжа, чи що... Було, як прийде до мене мій вчи
46
тель, Ще як я готувалась в гімназію, то вона все було втікає од його в свою кімнату або в садок.
– Трохи чудно... Чи не було якої лихої пригоди в житті вашої мами? – спитав Ломицький.
– Не знаю, – обізвалась Маруся і похилила голову. – Може, й було, але матері не годиться казати про це своїй дочці.
– Може, я не підходжу під вподобу вашої матері, під її погляд? Вона, здається, дуже ліберальна людина, а може, й радикальна, – сказав Ломицький.
– А хіба ви не ліберальний чоловік? Може, ви консерватор? – спитала Маруся й осміхнулась.
Ломицький якось заметушивсь: Маруся спитала його таким тоном, неначе докоряла йому за що або дивувалась.
“Як скажу, що я ліберальний чоловік, то, може, Маруся часом десь прохопиться в розмові, скаже товаришкам, а товаришки рознесуть по місті. Борони боже, така поголоска піде про мене і дійде до тих, котрим не треба б про це знати... Як скажу, що я консерватор, то, може, вона спротивиться, одкинеться од мене... Вона все-таки людина сьогочасна, (розумна, любить читати, – і це, сказати по щирій правді, мені подобається. Та й мати її вже геть-то ліберальна: ладна кричати про свій лібералізм на все місто, хоч це все, може, в неї нещире”.
Ломицький почав запикуватись.
– Ні, бачите... воно не те, щоб я... але... але... я людина передніше за все обережна й обачна. Тепер, знаєте, такий чудний час... Я поважаю прогресивні ідеї, але... бачите... так тільки для себе... щоб про їх не говорити, не гукати та не верещати скрізь, де треба, де й не треба...
– Та й я не кричу про їх на вулиці, але між своїми щирими людьми чом би й не побалакати щиро й одкрито? – сказала Маруся.
– А ваша мама хіба таки кричить?.. – вирвалось якось в Ломицького.
– Ет! – сказала Маруся і тільки рукою махнула та й замовкла.
– Чи згодиться ваша мати?.. – тихо-тихо спитав він у Марусі.
Маруся підняла рожеві віка і липнула на його великими блискучими очима.
47
– Що згодиться? На що? – спитала Маруся, заметушившись.
– Видати вас за мене за... між.
– Хіба ви мене любите? –спитала Маруся.
– Люблю, – сказав тихо, неначе пошептом Ломицький.
– Мені здається, що поперед нас стане на перешкоді... велика притичина: я вам сказала, що моя мати не любить мужчин, – сказала Маруся.
– Та нехай собі не любить, коли того хоче, – сказав Ломицький. – То мати, а то ви; в матері своя вдача, своя вподоба, свої норови, а в вас – свої. Сама ваша мати сказала мені, що вважає на вас як на рівню для неї.
Маруся замовкла і задумалась: їй не хотілось всього розказувати про свою матір, не бажалось зачіпати в своїй душі смутну нотку в такий веселий, приємний час, поруч з милим.
Марта Кирилівна вже давненько вернулась додому і з вікна назирала та кмітила за дочкою та Ломицьким. При ясному світі вечірнього сонця вона вгляділа незвичайні рум’янці на їх щоках і прикмітила, що в їх мова мовиться не якась звичайна, щоденна, а ходиться їм про щось інше.
Маруся й Ломицький увійшли в столову. Стара глянула на їх і про все догадалась... Вона догадалась, що велике слово про любов вже було промовлено між ними; в їх обох очі блискали, щоки палали; в очах світилась така радість, таке щастя, неначе вони були недавнечко десь в раю, слухали неземну музику, чули дивні мотиви, і ті мотиви ще й досі лунають в їх душах, ще виявляють свій одгомін в очах, – здавалось, ніби однакова думка, однакове почування, однакова воля була в їх душах і одбивалась в їх очах.
“Обоє вони були стривожені. В очах їх горить гарячий одлиск; в обох блищать очі, палахкотять щоки. Ох, зазнала і я цього! Знаю той світ в очах, той жар в щоках! Та для мене з того нічого не вийшло. Може, і цей хлопчисько дурить мою дитину – знає, що в мене є гроші, дім, садок... Треба їх розлучити... Він піддурить її, зведе з ума, дочка втьопається в його, та ще й заміж схоче, – тоді я зостанусь сама. А мій роман тільки, тільки що почав поновлятись. Добре б було самій передніше вийти заміж, а потім вже видати дочку. Не прийшов же отой одороба-
48
ло... отой м’яло, вайло! А як дочка вийде, зостанусь отут в хаті одним одна... Ні, треба їх розлучити.,. Треба кудись виїхати і дочку вивезти. Може, вона побачить когось кращого, а цього забуде... Справа загаїться, а я тим часом заходжусь коло Бичковського... Але куди б виїхати? Чи на 'води, чи на морське купання до Одеси, чи на Лиман? На води їхати, – коштуватиме дорого. Поїду до Одеси на морське купання. Може, од морської води в Марусі простигне той дурний дівочий пал, бо море втомлює нерви... якось послабшує, знесилює людину... Та вона й таки добре споганіє од морського купання... Тоді, може, він і сам од неї одчепиться, як вглядить таку шерепу... Та треба залізти десь в глухий закуток, далеченько од Одеси, на Великий Фонтан, щоб і Ломицький нас не знайшов”.
VI
Другого дня ще зранку Марта Кирилівна все чогось кривилась і навіть трохи стогнала. Сидячи за чаєм, вона все хапалась за тім’я і хапала долонями виски, буцімто кородилась на голову, чи що.
– Що це з вами, мамо? Ви слабі, чи що? – спитала в неї Маруся.
– Чогось неначе нездужаю; так мені погано: і голова болить, і чогось невесело, і неначе судомить мені коліна та гомілки. Вночі я погано спала, тричі прокидалась; і все мені снились такі чудні та страшні сни, – все снилось мені щось кудлате та пелехате, ніби ведмідь вплигнув в нашу гостинну через вікно, кинувся до мене та й почав душити. Мабуть, я оце слаба. Треба побігти до доктора, – говорила Марта Кирилівна.
– Чи не застудились ви вчора перед вечором, як ходили в гості? – спитала в неї Маруся.
– Не знаю, може, й застудилась. Щось мені дуже погано, коли б і справді не заслабнути, – сказала Марта Кирилівна.
– А може, це з вами був кошмар: ви вчора за вечерею таки чимало поросятини з’їли, – сказала Маруся, – може, шлунок не перетравив гаразд страви.
– От і вигадала! Чи то раз я вечеряла й поросятину їла, та, хвалить бога, ніколи мені ведмеді не снились, – вже сердито говорила мати.
Перед обідом вона одяглася і сказала дочці, що йде
4 – І. Нечун-Лепнцькнй, т. 6.
49
до доктора. Але вона до доктора не ходила, бо в неї нічого не боліло – вона була здоровісінька. Походила вона, побродила по міському садку та по улицях та й додому вернулась.
– А що казав доктор? –спиталася в неї Маруся.
– Казав, що в мене нерви; звелів купатись в морі з місяць або й два. Казав, як не лічитимусь зачасу, заздалегідь, то може бути погано; мої нерви зовсім розбиті, розторсані. Сама я не поїду, – сказала Марта Кирилівна.
– Доведеться ще й мені їхати з вами, хоч я зовсім здоровісінька, – сказала Маруся.
– То й поїдем, – покупаєшся, станеш ще здоровша. Сама я зроду-звіку не поїду. Думаю купатись на Великому Фонтані коло Одеси, аж докіль не подужчаю. Треба збиратись та вкладатись заздалегідь; через днів два й виїдемо. Надворі година й суша: саме добре купатись.
“Шкода. Прийдеться розстатись з Ломицьким саме в такий час, як у нас справа пішла гаразд. Треба хоч дати йому звістку, що ми виїжджаємо”, – подумала Маруся.
Другого дня Маруся встрілася на улиці з Ломицьким і сказала йому, що вона виїжджає з слабою матір’ю до Одеси і вони обидві будуть купатись в морі на Великому Фонтані коло Одеси, доки мати зовсім одужає.
Ломицький подав' ту звістку Христині. Христина зараз догадалась про все.
“Це Марта Кирилівна або тікає од Ломицького, або розпочинає поновляти свій роман з Бичковським. Цікаво було б слідкувати за розвитком обох романів. Так-так! Щось є! Це недурно! Нудьга бере й мене. Поїду й я на купання! Брата, може, не пустить начальство. Візьму братову з дітьми та й махну. Треба підбити й Ломицького, щоб їхав навздогінці за –нами. Найму простеньку міщанську хатинку на Великому Фонтані, де брат часом пробував з сім’єю, заберу братову з дітьми та й покупаюсь трохи і... буде мені чим розважати себе, – одначе нема жаднісінької роботи. А тут скупилось аж два романи! Цікава річ! Треба їхати!” – думала Христина.
Через три дні Марта Кирилівна з Марусею виїхали до Одеси і знайшли собі номер в монастирській гостиниці на Великому Фонтані.
“От теперечки нехай попошукає нас Ломицький! Чорта з два знайде!” – думала Марта Кирилівна, розкладаючи свої речі і убрання в номері.
50
Але вона помилилась. Через кілька день після неї приїхала туди й Христина з братовою та з її малими дітьми і оселилась в яру над самим морем в рибальській хатині. Ломицький і собі одпросивсь в начальства на місяць і виїхав до Одеси. Він приїхав з Одеси на Великий Фонтан і передніше за все знайшов хатину, де жила Христина. Христина вже знала, що Марта Кирилівна оселилась в монастирській гостиниці на горі, недалечко од монастиря.
– Тепер йдіть до Марти Кирилівни з візитом, – сказала Ломицькому Христина. – Ото здивується стара, як углядить вас!
Ломицький вибрав погожий і не дуже гарячий день і приїхав з Одеси на Великий Фонтан. Погулявши коло монастиря понад кручами коло високого маяка, надивившись на море та –на скелі, розкидані попід кручами над морем, Ломицький примітив, що надворі вже вечоріє. Він вернувсь до монастиря і довгенько ходив в зеленому просторному парку, де між акаціями та волоськими горіхами стояла монастирська гостиниця. Йому хотілось передніше побачитись та поговорити з Марусею. Але її нігде не було видно. Він зайишв в гостиницю і довідався од слуг, що Каралаєва взяла номер на другому поверсі. Ломицький вийшов по узьких сходах нагору і тихенько постукав у двері. Марта Кирилівна Каралаєва саме тоді качалась на канапі після купання в морі. Вона була втомлена, аж тлінна, неначе після важкої роботи, бо круча над морем була дуже крута й висока. Каралаєва таки добре засапалась, поки вилізла на ті бурти. Вона курила папіросу. Почувши, що хтось чужий стукає в двері, вона схопилась з канапи і хотіла вхопити в руки будлі-яку роботу, бо думала, що то прийшла Христина. Зверху на камоді, на столі нігде не було й клаптя полотна. Вона одсунула шухляду в камоді і вхопила, як їй здалось, недошиту сорочку. Але в руки випадком попалось простирядло. Вона спохвату вхопила його за кінчик. Простирядло розгорнулось і жужмом впало “а підлогу. Каралаєва кинулась шукати голки і не знала, де Маруся поховала голки. Тим часом Ломицький вдруге постукав у двері вже міцніше й дужче.
“Оце горенько! Христина подумає, що я зусім розледащіла, сидю без жадної роботи та посиденьки справляю”.
– Хто там? – спитала Каралаєва.
4*
51
–Я! Ломицький!–обізвався він за Дверима.
“Його голос! От і сховалась! Таки приніс його чорт. Оце причепа! Ото нахаба! Мабуть, дочка дала йому звістку і написала, де ми живемо. І на що оце я обізвалась? Але... вже треба просити”, – подумала Марта Кирилівна.
– Можна! – сказала Каралаєва, налапавши голку і сівши на софі з білим простирядлом в руках.
Ломицький увійшов і привітався. Каралаєва побачила, що разом з простирядлом з камоди чогось повискакували під її руками рушники та хусточки і валялись долі, неначе в камоді лазили та грались котенята. Вона встала і поскладала той дріб’язок в камоду.
– Оце як я розхазяйнувалась. Вибачайте, що застали в хаті такий гармидер, – сказала Каралаєва і знов сіла на софі і почала навіщось плутати по простирядлі, начебто вона його рубила.
–А де Марія Павлівна? – спитався Ломицький.
– їй-богу, не знаю. Десь пішла. Я, бачте, даю волю дочці і не слідкую за нею, як інші матері. Маруся вже не мала дитина, – сказала Каралаєва.
Ломицькому спало на думку, що настав добрий час поговорити з старою про свою справу.
– Марто Кирилівно! – сказав він, запалюючи папіроску. – Ви знаєте, що я люблю вашу дочку? Я переговорив вже з нею оце і прийшов просити в вас її руки.
Каралаєва почервоніла, неначе їй здалося, що Ломицький хоче сватати не дочку, а її саму.
– Ні, не знаю, що ви любите мою дочку, – обізвалась вона.
– Я люблю Марію Павлівну, і я теперечки дуже щасливий, бо знаю, що й вона мене любить, – почав Ломицький.
– Ви так думаєте? А в мене думка зовсім інакша:, я гадаю, що вона вас ніко/vH й не думала любити і в голові собі цього не покладала, – сказала Каралаєва.
Ломицький стривожився і задумався; матові віка впали на його карі очі.
– А я чув од неї дорогі для мене слова на свої вуха, – сказав Ломицький.
– То не йміть віри й своїм вухам, – сказала Каралаєва. – Панни 'виходять заміж зовсім не кохаючи. Кохаючись, женяться та виходять заміж тільки в романах, а в житті буває зовсім інакше.
52
Віка на очах Ломицького одслонились, доки можна було їм одслонитись.
– Як же ж так? Ми любимо одно одного, – сказав Ломицький.
– Говоріть! Вона вас не любить і не любила, і не любитиме. Я знаю свою дочку краще од вас, – сказала Каралаєва. – Ви думаєте, що я йшла заміж за свого чоловіка по любові? Я людина нова в своїх пересвідченнях, я буду говорити з вами щиро й просто: я не любила свого подружжя. Мій батько присилував мене одружитись з ним. Знаю я, що інші панни виходять заміж так, як от, приміром, ви займаєте десь вигідне місце на службі, якусь посаду, чи що.
Марта Кирилівна просто крутила веремія: вона не хотіла розлучатись з дочкою, бо таки любила свою дочку, – тільки по-свойому.
– А я не так думаю, – обізвався несміливо Ломицький, – я маю надію, що Маруся щира людина і не буде мене дурити.
– Не йміть віри панянській щирості! Який ви ще молодий та зелений!–сказала Каралаєва. хитаючи головою і дивлячись в самісінькі смирні очі Ломицькому. – Та, правду сказати, я й не видам за вас своєї дочки: є тому деяка притичина, – додала різким голосом Каралаєва. – Шукайте собі дружини деінде, а не в нас.
– Чом, смію спитати? – сказав Ломицький.
– Тим, що 'ви дуже ще молодий хлопець, а молоді
паничі проповідують якісь там нові ідеї, нахапались їх за якихсь там мудрих книжок: Шпенсера та Дарвіна. Це
для вас в житті –небезпечна річ, – – сказала Каралаєва, не примічаючи, що перекручує ймення, котрі вона не могла собі вбгати в старечу голову ніяким робом.
– Марто Кирилівно! Та й ви ж казали, що читали Спенсера та Дарвіна. Ви й самі лібералка, це я добре зауважив, – сказав Ломицький. – А що до мене, то я, скільки пам’ятаю, ніколи не ліберальничав перед вами: то ви все ліберальничали...
– Я... я що інше... Я вольна людина, ні од кого незалежна: маю право думати, як схочу, читати, що схочу, – з мене ніхто “чина” не здійме, як приказують селяне. А ви на службі... – сказала Каралаєва і грізно насупила свої тонкі брови.
53
–: А я думав про вас зовсім інакше, – несміливо обізвався Ломицький.
– Як хочете, так і думайте. Мені байдуже. Я стою проти того навіть, щоб дівчата виходили заміж, – це моє таке щире пересвідчення. Чоловіки – варвари, тирани, деспоти, нестатковиті люде, якісь непомірковані, безглузді: словом – погані люде, та й годі!–сказала Каралаєва.
– Але я смію думати, що не буду для вашої дочки ні варваром, ні тираном, ні деспотом; не хвалячи себе, я скажу, що я й розміркований, і не безглуздий, і не розтратливий, – обізвався Ломицький, зовсім стративши сміливість. Його зовсім збила з пантелику Марта Кирилівна своїм чудернацьким поглядом.
– А хто “вас знає. Ви усі до вінця такі гарні та тихі, хоч у вухо бгай, а після вінця зараз закрутять веремія, хоч поли вріж та тікай! Десь у вас і пазурі з лап повисовуються, – сказала Каралаєва. – Ви мені вибачайте за мої різкі речі. Я людина сьогочасна і люблю говорити, хоч різко, але щиро й правдиво. Я машкари ніколи не надіваю ні перед ким зроду.
“А що, як оце усе на її обличчі тільки машкара? – подумав Ломицький. – Од неї правди трудно допитатись: може, Христина й правду казала, що в неї сидить дві бабі... Треба порадитись з Марусею”.
Ломицький устав і почав прощатись з Каралаєвою.
– Це ваше останнє слово?– спитав він, виходячи з хати.
– Це моє останнє слово. Я не то що за вас не хочу видавати своєї дочки, я її ні за кого не видам, – сказала Каралаєва і подумала про себе: “Не видам її заміж, аж доки сама не вийду”.
– Прощавайте! Зоставайтесь здорові!–сказав Ломицький.
– Прощавайте! ідіть здорові!–обізвалася Каралаєва з-за стола.
Ломицький вийшов. Каралаєва сіла на канапі й обтерла піт з лоба.
“Та й втомилась. Цур йому, пек йому! Але ж зате добре налякала хлопця! Він таки добра сплюха, таки добре м’яло! Більше, мабуть, не чеплятиметься до дочки”, – подумала Каралаєва, кидаючи простирядло на поміст.
Ломицький вийшов з гостиниці ні в сих ні в тих; Каралаєва неначе облила його холодною водою. Він вийшов
54
у парк, як сам не свій, зовсім заморочений. Назустріч йому йшла Маруся. Вона тільки що скупалась в морі і верталась в товаристві якихсь дам, держачи в руках кошик з простирядлом та рушником.
– Що це з вами?–крикнула Маруся, зоставшись вдвох з Ломицьким. – Чого це ви аж зблідли на виду, і чогось неначе сумні? Чи пак здорові ви?
– Оце був у вашої мами... – несміливо обізвався він та й не доказав.
Маруся постерегла усе і собі одразу зблідла; в неї наче підтяло ноги.
– Що ж вам сказала моя мама?– спитала Маруся в Ломицького.
– Багато дечого наговорила, наказала вона мені... – сказав Ломицький і не доказав.
– Говоріть сміливо!– сказала Маруся.
– Та, бачте, ми з вашою мамою ніби не сходимось в деяких поглядах, – несміливо обізвався Ломицький.
– З моєю мамою трудно поєднатись, та ще й згодитись в поглядах, – це суща правда!–обізвалась Маруся і осміхнулась якимсь смутним осміхом.
Ломицький пішов поруч з Марусею по парку і розказав їй про усю свою розмову з Каралаєвою.
– Знаєте, Дем’яие Антоновичу, що я цього й ждала од своєї матері, – сказала Маруся.
– А я цього не сподівався, – сказав Ломицький.
– Не знаєте ви гаразд моєї мами, – обізвалась Маруся.
– Що ж нам тепер робити?–спитав у неї Ломицький.
– Потривайте трохи, підождемо. Я ще сама поговорю з матір’ю, – сказала Маруся, подаючи Ломицькому руку на прощання. – Через днів два прибувайте до нас.
Ломицький вернувся до Одеса. Стара Каралаєва неначе підстрелила його несподівано; його енергія, і без того слабка, зовсім занепала.
Засмучена Маруся пішла в гостиницю до своєї матері. Марта Кирилівна сиділа на канапі, закинувши ногу на ногу, й думу думала. Слуга приніс самовар, поставив на столі. Самовар кипів, булькотів та парував, як навіжений. Марта Кирилівна і не думала засипати чай, вона ждала, поки дочка надійде і зробить свою повинність.
Вже сонце сіло, як Маруся увійшла в номер.
55
– Чого це ти так довго забарилась? Засип мерщій чай, бо я пити хочу. Втомив мене отой шелихвіст, аж усе тіло в мене обважніло: не можу і з місця рушитись, – сердито сказала Каралаєва до дочки.
Маруся глянула на простирядло, що валялось серед номера на підлозі, вхопила його, згорнула і вкинула в камоду. Вона постерегла, що мама справляла перед Ломицьким якусь комедію праці.
Засипавши чай, вона спитала в матері:
– В вас, мамо, був Ломицький?
– А тобі вже сорока на хвості принесла звістку? – сказала мати. – Ну так що ж? Був та й пішов, і лучче було б, якби він до нас зовсім не вертавсь.
– Чому ж так? Чим же він вам не до вподоби? – спитала Маруся.
– А тим не до вподоби, що в штанях ходе, попросту сказавши, – сказала Марта Кирилівна.
– Що це з вами, мамо? Невже вам хочеться, щоб він убрався в спідницю, чи що?– сказала Маруся.
– Не в тім сила, що кобила сива, а в тім сила, що не везе. Вік просив у мене твоєї руки, а я його прогнала, – сказала Марта Кирилівна.
– Нащо ж ви його прогнали?– спитала Маруся.
– На те, щоб він. не смів тебе збивати з паителику та морочити, – сказала мати.
– Ви, мамо, порозгоните усіх моїх женихів. Невже ви хочете, щоб я в черниці постриглась? – сказала Маруся.
– Про мене, й постригайся в черниці, як маєш йти заміж, – сказала мати.
– Це ви, мамо, певно, жартуєте?–спитала Маруся.
– Авжеж жартую, бо стрижуться в черниці тільки дурепи. Я людина ліберальна і в монастир тебе зроду-звіку не пущу. А ти заміж не йди. Мужчини деспоти, варвари, бузувіри, ледарі. Ломицький тебе не любить. Він бреше – він бере не тебе, а гроші, бо знає, що в мене є гроші, але він і кришки не покрепиться, бо я йому грошей не дам, – сказала мати. – Ти йому так і скажи.
– Ні, мамо, цього я йому не скажу, – сказала Маруся.
– То я йому це й сама скажу, коли хоч, – сказала мати.
– Але ж, мамо, я його люблю!– крикнула Маруся.
56
– Брехня! ти оце наважилась од мене втекти і ладна вийти заміж хоч і за сажотруса, – сказала мати.
– Мамо, схаменіться! Ви чогось стривожені, роздражнені! Що ви говорите?– сказала Маруся, і в неї очі зайшли сльозами.
– І не думай, в голові собі не покладай йти заміж за цього Ломицького. Він забере твої грошики, промарнує, проп’є, програє в карти, а потім потягнеться за актьорками, знайде собі втіху в ресторанах. Ого! ти ще не знаєш, що то за люде – мужчини. Наберешся лиха!
Маруся вже її не слухала і, наливаючи чай, плакала. Сльози котились і, як роса, сипались на білу скатерку.
– Оце розридалась, неначе мала дитина; ще в чай накапають сльози. Я стою на тім, щоб усі панни не йшли заміж. Нехай лучче посивіють на пні, як мають терпіти од деспотизму мужчин. Нехай лучче викорениться дорешти усей рід людський!–крикнула Марта Кирилівна.
Маруся глянула на неї дивуючись. їй здалося, що мати або з глузду з’їхала, або збожеволіла.
Тихо стало в номері. Мовчки пила чай Каралаєва. Маруся й не доторкнулась до свого стакана.
Надворі смеркло. Каралаєва лягла в постіль і захропла; а Марусю й сон не брав. Вона вийшла в парк і сіла на лавці під акаціями. Зорі висипали вже на небі. А в голові молодої ді'вчини все роєм вилися думи, – одна сумна, друга сумніша. От перед нею ніби майнули її дитячі літа. Вона згадала батька. Батько її любив, пестив... але рано помер. Згадала вона, як зісталась сиротою, як жила з матір’ю вдвох, ходила в гімназію, як сиділа з книжкою вечірньою добою рядом з матір’ю за столом; пригадала материні насуплені брови, материн лібералізм при людях і материн деспотизм насамоті, її вередливість і її чудні старосвітські погляди та теорії, перемішані з новими ідеями. Пригадала вона і ласкавість материну до себе, котра часом проявлялась в неї, як погожий день в непогожу пізню осінь... Думки її полетіли в далеку прийдешність... Перед нею майнуло життя вкупі з милим на своїй вольній волі, їх хатина чиста, тепла, прибрана, як пташине гніздечко. І десь узялась хижа птиця, зруйнувала гніздечко і розвіяла по вітру. І та хижа птиця була – її рідна мати.
Ніч була тиха, тепла. Широке небо неначе кліпало тисячами блискучих очей. Од тепла мліло тіло, мліла й душа молодої дівчини. Ще привітніша здавалась для неї прий
57
дешність; ще теплішим здавалось для неї гніздечко, тихе й затишне, вкупі з тихим, смирним Ломицьким.
З моря потяг свіжий вітерець. Маруся увійшла в номер, ступаючи навшпиньки, щоб не збудити мами, лягла в постіль і нешвидко ще заснула легким тривожним сном.
VII
Минув тиждень. Ломицький, скупавшись в морі і напившись чаю, сидів в гостиниці на третьому поверсі коло одчиненого вікна. Ранок був ясний, погожий. З вікна високої гостиниці було видно покрівлі домів. На покрівлях, на невисоких стовпчиках, неначе основа на снівниці або мотовилники на ветушці, вилися довгими рядами з дому на дім густі дроти телефонів, а через ті тонкі дроти, як через павутиння, лисніло синє блискуче море, лисніла золота імла над заливом, біліли піски берега коло Пересипи і далеко-далеко мріла морська далеч, неначе обсипана золотими скалками та іскрами сонячного проміння. Внизу по улиці сновигали люде. Видно було крайок надморського бульвару, де вештались гуляючі люде, неначе комашня.
“Нудьга мене бере. Не хочеться йти на бульвар, і гульня мене не бере”, – думав Ломицький, дивлячись на вештання людей по улицях.
Він втопив очі в сизу далеч над морем. І його думки полинули в ту далечінь, до крутих, високих беретів, до тих скель над морем на Великому Фонтані, де стояв монастир, де жила Маруся.
“До тих високих берегів тягне й пориває мою душу, де ходять понад берегами твої дрібні ніжки, де твої карі очі, твій погляд тане в сизій далечі моря, – думав Ломицький, дивлячись у вікно на синє море. – Час минає. Я взяв “отпуск” на місяць. Місяць – недовгий час. Треба щось робити; не можна довго гаяти часу. Поїду! поїду зараз-таки на Великий Фонтан і причеплюсь до старої Каралаєвої. Може, вже вона передумала, поміркувала; може, її дочка вже вмовила... Поїду-таки зараз. День погожий, гарний, веселий, як рай. Надворі сонячно. Може, в такий день пом’якішає й подобрішає запекле серце в Марти Кирилівни”.
Ломицький убрався, причепуривсь і поїхав по вузькій залізній дорозі на Великий Фонтан. Незабаром він прибув на передмістя, скочив з маленького, легенького вагон*
58
чика і побіг в долинку по невеликій, узькій, ніби суточки, уличці, котра йшла на гору до монастиря.
Ломицький йшов задумавшись і похнюпившись. Через двері однієї крамнички його вгляділа Христина Степанівна; вона купувала в маленькій крамниці тютюн. Христина вибігла й несподівано заступила Ломицькому стежку. Ломицький аж кинувся й жахнувсь.
– До Марусі? Еге так?–сказала Христина, подаючи руку Ломицькому.
– Еге!– обізвався Ломицький.
– Чи поснідали? З старою Каралаєвою треба говорити, передніше добре поснідавши, – сказала Христина. – Що стара? Не хоче оддати за вас Марусю?
– Не хоче; не знаю, що й робити, що й почати, – обізвався Ломицький.
– Знаєте що? Викрадьте ви Марусю та їдьте до Кишинева та й повінчайтесь потаєнці. Нехай стара тут собі купається в морі. Ото буде парить парка, як ви вчините цю штуку! Крутитиметься, аж зверетениться й попару не знайде. Голубчику! встругніть, будь ласка, їй цю штуку!
– Як же його таки викрасти дівчину та й повінчатись?
– Дуже просто! Адже й мене викрав у батька мій чоловік. І не викрав, а я сама втекла вночі в вікно, а він вхопив мене на коня та в своє село, а піп зараз-таки й повінчав. От і вся штука! Батько мій був багатий херсонський дідич і прелихий самодур. Він, либонь, гадав видати мене за старого якогось генерала або будлі-якого старого одеського банкіра. А я полюбила молодого і не дуже багатого сусіда дідича. Отак і ви зробіть, бо інакше не дістати вам Марусі, як свого ліктя зубами. І знаєте, що без цієї крадіжки не обійдеться!
– Як же його таки-так викрасти?– спитав Ломицький.
– Змовитесь з Марусею, та в Одес, а з Одеса в Кишинів. От і вся штука!
– А як дізнається начальство? Ще втрачу службу... А поголоска піде...
– Гей ви, м'яло! А хоч і дізнається? Ви ж не педагог, а урядник. На педагогові це б окошилось. “Казьонна палата” не потерпить од цього в своїй моралі. Йдіть та побалакайте з Марусею... та коли справа в вас піде до ладу, то дайте мені знати, сповістіть мені зараз. Як тіль
59
ки та баба-яга кинеться вас доганяти верхом на кочерзі, я попрошу знайомого касира на станції, щоб він не дав білета в поїзд для Марти Кирилівни, – скаже, буцімто білети всі дочиста випродані. Нехай тоді гониться за вами, сівши верхи на кочергу або на помело.
– Гм... непогане діло, але трохи якось ніяково, – обізвався Ломицький. – Спробую ще легальні способи, а тоді...
– Йдіть пробуйте. Але я знаю, що легальною стежкою до доброго кінця не дійдете, – сказала Христина і розпрощалась з Ломицьким.
В той час Маруся, напившись з матір’ю чаю і поприбиравши з стола та впоравшись, сіла на канапі край вікна шити сорочку. Тонке полотно хвилями лежало на її колінах, спускалось додолу, падало на поміст. Вишитий червоними та чорними взірцями рукав прикрашував ті білі хмари полотна, як рум’янець прикрашує білі дівочі щоки.
Мати лежала на низькій турецькій софі, підклавши обидві руки під голоєу і простягнувши ноги. Вона, очевидячки, справляла турецький кейф. Її ліниві, ніби каламутні од сонноти, очі дивились на одчинене вікно. Через вікно манячів в повітрі хрест монастирської церкви. Кругом позолоченого хреста вилися білі та сизі голуби. На фоні неба, сизого од морської імли, білі голуби лисніли на сонці чистим блиском першого снігу. Каралаєва, неначе гаремна туркеня, зовсім зам’якинилась і, не маючи роботи, водила очима слідком за принадним летом голубів понад банею та хрестом. Вона позіхнула.
– Що це ти, Марусю, усе шиєш та шиєш?– обізвалась Каралаєва до дочки. – Ти б узяла яку цікаву книжку та прочитала будлі-що. Чогось мене бере нудьга. Коли б вже переїхати в місто, абощо.
– Коли ж, мамо, ніколи читати. Треба шити, – обізвалась Маруся.
– Чого це тобі так приспішилось? Чого це ти така спішна? Чи не думаєш ти часом іти заміж?–сказала мати.
– А хоч би й так! Чом же мені не вийти заміж? – сказала Маруся.
– І не думай, і в голові собі не покладай. Не мала клопоту, то матимеш. Надінеш ярмо на шию, то й будеш каятись цілий вік. Але буде каяття, а вороття не буде, як кажуть в приказці.
60
– Часом, мамо, і ярмо добре надіти. Я б це ярмо з охотою начепила, – – сказала Маруся. – Мені здається, що з милим і ярмо – не ярмо.
–Авжеж! Гарні вони ті чоловіки до вінця, та й годі. А зараз-таки після вінця вони заспівають іншої. Викинь оту дурість з голови. Ти сама проповідуєш, що женщина повинна бути вольна, повинна сама на себе працювати. Служи до смерті, і до смерті будеш вольна, ні од кого незалежна, не будеш, дивитись в руки якомусь там егоїстові, варварові.
– Я, мамо, й теперечки не зрікаюсь своїх поглядів. І чоловік буде працювати, і жінка повинна працювати, – сказала Маруся.
– Лучче працюй сама цілий вік. Чи ти ба! Як гарно білі голуби в’ються гірляндами кругом бані та золотого хреста, – наче про себе промовила Марта Кирилівна.
– Я од праці ніколи не одрікаюсь, – сказала Маруся.
– Женщина повинна сама на себе хліб заробляти... Дивись, Марусю, як химерно перевертаються та перекручуються білі волохаті перевертні-туркоти! Чи ти ба! Один чепляється за самісінький вершечок хреста, та ніяк не вчепиться ніжками! О, праця святе діло! В ній і мораль, в ній спасіння моралі жіночої! Чи ти ба, як голуби обсіли хреста? Та самі з себе білі! Неначе змовились! Вийшов неначе хрест з білих голубів! Один, два, три, чотири, п’ять, шість... Аж десять сіло на хресті! О, праця, свята праця! Працюй до смерті зо мною вкупі. Роби, небоже, то й бог поможе.
Марта Кирилівна ліниво потяглася, як кіт зимою на лежанці.
Маруся глянула на неї і осміхнулась.
– Ви б, мамо, помогли мені шити, ніж мали б голуби на хресті лічити, – сказала Маруся.
– От і дорікаєш мені. Матері можна й голуби та галки лічити, бо вона стара та підтоптана, а дочка повинна працювати. Роби, бо ти ще молода.
Не встигла вона цього доказати, в двері хтось ніби обережно постукав. Маруся. впізнала той несміливий стукіт щиколотка Ломицького. Впізнала його й мати. Вона підвелася раптом, неначе її підвело якесь знаряддя, і спустила ноги з софи. Ноги були босі. Марта Кирилівна ледве налапала туфлі і ледве встигла всунути їх в туфлі.
– Увійдіть!– сказала голосно Маруся.
61
В номер увійшов Ломицький і кинув очима на Марусю. Її невеличка постать була ніби закутана в білі хмари. Світ од вікна наскрізь пронизував біле тонке полотно, промикався в побгані жмути. Полотно світилось наскрізь. З-за білих хвиль ще ясніше блищали Марусині великі очі, неначе дві зірки між легкими білими хмарками часом блищать в пишну вечірню добу. Він пригадував, як застав Марусю перший раз в її домі за такою самою роботою. І вона більш од усього подобалась йому за такою хатньою жіночою роботою серед хвиль білого тонкого полотна, з голкою в руках. На його подихнуло духом сім’євої мирноти, хатнього тихого життя. Йому забажалось сісти з Марусею поруч і сидіти, сидіти хоч би й до вечора і дивитись на її темні тихі очі, дивитись, як її матово-біла рука швидко та хутко мигає над білим полотном. Ломицький легенько зітхнув. Він згадав, що до того щастя не так-то легко доступитись.
Він привітався з матір’ю, а потім з дочкою. Мати навіть не попросила його сісти. Вона мовчала й супила свої тонкі довгі брови.
– Сідайте, Дем’яне Антоновичу! Давненько вже ви були в нас, – сказала Маруся, прихильно й спочуваюче кинувши на Ломицького своїми ласкавими очима.
– Давненько, це правда. Але рада б душа в рай, та гріхи не пускають, – одказав Ломицький.
Марта Кирилівна зозла зирнула на його, неначе п'ятака дала. Вона зрозуміла, які то гріхи не пускають його в рай: ті гріхи – була вона сама.
– Оце, як я зам’якинилась та залінувалась. Ти шиєш, та й мене взяла хіть до роботи, – обізвалась Марта Кирилівна.
Вона кинулась до камоди, гуркнула шухлядою, почала чогось шукати там, нишпорити.
– Ось, мамо, нате оцей рукав та обкидайте петельки, – сказала Маруся і передала матері вишиваний рукав сорочки.
– Що ж там в Одесі нового? Які новинки ви оце привезли нам?–спитала Марта Кирилівна в Ломицького.
– Нічого нового й цікавого. Хіба та новинка, що прибула до Одеси оперна трупа, – сказав Ломицький.
– Ця новина для мене не цікава, – сказала Марта Кирилівна, закопиливши губи.
62
– Чом же не цікава? Ви, здається, любите оперу, музику?– спитав Ломицький.
– Я? Борони боже! Бачте, опера – забавка аристократична, панська. Мені дивно, що ви нібито народовець, та маєте такі думки, – сказала Марта Кирилівна і притому трошки зморщила одну щоку неначе покуштувала кислиці. – Я маю зовсім інший погляд.
Маруся зирнула скоса на матір і здивувалась: мати любила оперу і, буваючи в Одесі, сливе не щодня бувала в опері.
– Та чим же опера грішна? І народ же любить співи. Дівчата та хлопці на улиці справляють та вигукують такі опери, що аж садки та верби гудуть. Музика – діло вселюдське, а не аристократяне, – обізвався Ломицький.
– Я стою за драму, за поважний театр, – сказала Марта Кирилівна. – Я думала, що ви привезете новинки з світу вищого, з світу науки. Може, там вийшла яка нова вчена цікава книжка, абощо? Я, бачте, більше од усього зацікавлююсь науковими сучасними вищими питаннями, – сказала Марта Кирилівна.
– Нічого нового не вийшло. Почув тільки одну новинку: два мої знайомі і товариші оженились разом, – сказав Ломицький, а Маруся схилила голову нижче.
– А що? Може, й ви напитали вже собі в Одесі будлі-яку панну?– спитала Марта Кирилівна, не вдержавши цікавого язика.
– Я за тим оце й прийшов, щоб почути ваше останнє слово, Марто Кирилівно, – сказав Ломицький, очевидячки, вже ладен хоч би й причепитись до неї. Він встав, підступив до Марти Кирилівни, взяв її руку і поцілував. Вона кокетно однімала руку, одначе дала йому поцілувати.
– О! як за цим приїхали, то шкода й заходу!– крикнула Марта Кирилівна.
– А що? Може, ваші пороги високі для мене?– спитав Ломицький.
Така сміливість трохи стурбувала стару Каралаєву. Вона почула не м'який, а вже інший, наважливий, твердий тон в його словах.
– Та наші пороги не високі і не низькі для вас, але як ви за цю справу прибули до мене, то я й навтікача!– з жартом сказала Марта Кирилівна.
Вона схопилась з місця, “миттю вхопила зонтик, кинула
63
додолу шитво і кокетно, жваво, по-панянській побігла до дверей, хрьопнула-гуркнула дверима й вибігла з хати.
– А ми вас наздоженемо та таки будемо просити, – сказав Ломицький та й собі схопився з місця.
Маруся покинула роботу і собі встала. Взявши зонтик в руки, вона зиркнула в вікно і кмітила.
– Побігла мама поза монастирем над море. Ходім слідком за нею навздогінці, – сказала вона до Ломицького.
– Як ходім, то й ходім, – сказав він.
І молоді побігли слідком за Мартою Кирилівною доганяти її. Одначе Марта Кирилівна так швидко та хутко дременула поза монастирем, неначе за нею хтось гнавсь з дрючком. Вони її не догнали.
– Ваша мати не хоче вас видати заміж через свій егоїзм та деспотизм. Вона боїться сама зістатись в хаті, боїться, що не буде над ким командувати.
Вони вийшли за кладовище. Над самісінькою кручею, над буртами, на камені сиділа Марта Каралаєва і дивилась на море. Вони закрались і тихенько з двох боків стали перед Мартою Кирилівною.
– І тут знайшли! Неначе з землі виросли! Одчепіться од моєї душі, бо, їй-богу, візьму та й плигну з оцієї кручі в море, – крикнула завзято Марта Кирилівна, ще й руки навіщось розвела.
– А ми вас впіймаємо та й не дамо вам впасти, – сказав Ломицький.
– Тільки, бога ради, не хапайте за голову, як сторч летітиму, бо попсуєте мені коафюру, – сказала кокетно Марта Кирилівна.
– Ми вас вхопимо за руки та й не пустимо, – сказала Маруся.
– І чого оце ви причепились до Марусі? Ви думаєте, що вона багата, має засіб, має гроші? В банку лежать гроші мої, а не її. Ви вхопите облизня, нічого не дістанете, – сказала Марта Кирилівна.
– Мені нічого й не треба. Я не візьму од вас ні шага! Маю клапоть батьківської землі, маю освіту, маю голову на плечах, і якось проживемо з Марусею на світі, – сказав Ломицький.
– Хіба ви не знайдете собі якої іншої в Одесі, чи в Кишиневі? Мало вам паннів, чи що?– спитала Марта Кирилівна.
64
– Мені нікого не потрібно, окрім вашої дочки. Я без неї не можу жити, – сказав Ломицький.
– Ви її не любите? Паничі женяться не по любові, а задля грошей! Ви усі дурисвіти. Коли є на світі честь, сумління, щира любов, то тільки в нас, а не в вас. Ви Марусі не любите, – репетувала Марта Кирилівна.
– Ба люблю!
– Ба ні! Чим же ви докажете, що її так дуже кохаєте?
– Чим же вам довести? Не скакати ж мені з оцієї кручі в море!– сказав Ломицький.
– Скакайте, то пойму віри, – сказала Марта Кирилівна.
– Але ж я собі скручу в’язи! – крикнув Ломицький.
– Скрутіть, то тоді пойму віри!
Ломицький почервонів. В йому прокинулось дрімавше завзяття. Його губи й ніздрі тремтіли, затрусились й руки. Він вийняв годинник і рвонув шнурок з шиї, одчинив одну деку, одломив і швирнув додолу, ПОТІМ ОДЛОМИВ Другу і кинув додолу, потім брязнув годинником об камінь. Годинник задзвенів і розсипався на шматочки.
– Отаке тепер в мене розбите серце! Ви потрощили моє серце і не моє тільки, а ще й друге серце, – сказав Ломицький.
І гаряче кохання, і вередування старої розбуркали в йому дрімаючу енергію, розворушили пришиблені на цвіту нерви... Каралаєва витріщила очі; вона пойняла віри: енергія кохання серця, душі в такій буцім тихій людині невимовно її здивувала.
“Є на світі любов!” – подумала вона і схилила голову й задумалась. Її думки полетіли далеко, вернулись в минувшість, в давню давнину...
Дух палкого кохання в молодих душах неначе повіяв на неї крилом, навіяв спомин про її давню, молоду любов. Вона згадала, як сама колись була молода, як їй було сімнадцять років. Надворі весна красна... Вечір в садку в Кишиневі... Вона гуляє в алеї з волоських горіхів. Поруч з нею молодий кучерявий Бичковський. Надворі тепло, тихо. Солодкий запашний дух акації тривожить наркотично нерви, дратує гаряче серце. Вони обоє щасливі, щасливі без міри, без кінця... Тому вже минуло двадцять два роки...
5 – І. Нечун-Левицький, т. 6.
65
На Марту Кирилівну ніби повіяло пахощами теї весни, подихом того вечора, того щасливого часу молодості, як повіває дух поезії з прочитаної поеми.
“Батько зломив мою молоду волю... Оддав мене не за бідного та коханого, а за нелюба. А нелюб розвіяв половину моїх грошей, запагубив мій вік і сам помер. До смерті я не забуду тієї муки, яку вчинив мені батько, – думала Марта Кирилівна: зломив він мене, молоду, як вітер очеретину. І серце моє заниділо і зашкарубло, як суха очеретина; душа здеревеніла... А яка я була б щаслива з ним! Як я його тоді любила! Казала я йому: втечім од батька, повінчаймось, а він не послухав мене, побоявся. Нікчемна людина! Нікчемні вони усі!”
Каралаєва підвела голову. Її серце пом’якішало, як віск на сонці. Вона вже хотіла сказати дочці: йди, дочко, за того, кого вірно любиш, і будеш щаслива. Але вона згадала, що зістанеться в хаті одним одна, як палець, і її серце знов стало каменем: її натуриста егоїстична вдача переважила розсудливість й добрість.
– Мамо, ви боїтесь, що зостанетесь самі, як я вийду заміж, еге?– сказала Маруся, і її голос затрусивсь, і очі зайшли сльозами. – Будете жити з нами. Я буду служити вам, як наймичка; я догляджу вас на старості літ.
– Авжеж! – перебила мати. – Буду я дивитись вам в руки та сподіватись од вас ласки, як старець-прохач милостині. Не діждете цього од мене! І я люблю незалежність та самостійність, як і ти і твої молоді товаришки, – крикнула Марта Кирилівна.
– Де ж ваша логіка!–крикнув і собі Ломицький. – Хочете для себе самостійності, а для дочки її не попускаєте. Це ви не гаразд робите. Ви ламаєте її волю, розбиваєте її серце, не попускаєте для неї природного права самостійності, права серця.
– Це вже моє діло, а не ваше, – сказала сердито Марта Кирилівна. – Ваша логіка! Куди ж пак! Добре, що в вас, в мужчин, уся логіка в кулаках...
– А може, і в голові трошки, – обізвався Ломицький.
Він тільки махнув рукою, одійшов далеченько над кручу, згорнув руки і без надії втупив очі в далечінь моря. Маруся позбирала розбитий годинник, зав’язала в хусточку, сховала в кишеню й промовила:–Ці шматочки я сховаю на спомин про цей день, на пам’ятку про нашу щиру любов...
66
– Ховай, ховай! А все-таки твій Ломицький людина, як з клоччя батіг: насилу стало завзяття, щоб потрощити й розбити таку нікчемну річ, як оцей годинник... Мабуть, на цю вихватку він витратив усей запас завзятості, а на більше діло його вже не стане.
“Треба йому знов дати одкоша. Надісь не видержить: одчепиться! Дочка ще молода; через років три-чотири трапиться, може, кращий жених, ініж оцей приходько в Кишиневі, якийсь заволока... А тим часом... може, й я вийду заміж”, – думала Марта Кирилівна.
Ломицький знов приступив до Марти Кирилівни.
– А все-таки дочки за вас не оддам!–крикнула Марта Кирилівна до Ломицького і схопилась з місця як опечена. – Цур вам, пек вам! Тільки мене дратуєте та збурюєте мій спокій. Втечу од вас хоч на той маяк, вилізу на самий вершечок та й запрусь.
Вона побігла втікати до маяка. Маруся й Ломицький стояли та сумно дивились їй услід. Марта Каралаєва пішла понад кручею і швидко сховалась між акаціями, що росли кругом маяка. Маруся стояла й плакала. Тільки що мати зайшла за акації, вона без сили опустилась на камінь. Для неї здавалось, ніби сонце на небі одразу погасло, ніби на море впала темна ніч. Думки замерли в голові, в душі похололо. Маруся впала на камінь, як прибита орлом птиця, котра сходить кров’ю, з котрої краплями виходить живоття. Ломицький стояв коло неї і сумними очима дивився на море, – дивився і нічого не бачив.
Довго вони мовчали. Ломицький опам’ятувався, підвів Марусю, взяв її під руку і повів до гостиниці.
Маруся почувала, що дуже розсердилась на матір перший раз на віку. Гнів її мішався з жалем та сльозами, як буває в душах дуже добрих, м’яких: вона і сердилась, і плакала, і почувала, що коло серця щось душить важкеважке, наче камінь. Таким гнівом з сльозами сердяться діти та дуже добрі на вдачу люде.
“Покину матір! Довше не видержу”, – думала Маруся. І вона почувала, що та думка все намагається, все вертиться в голові. Сотню раз вона промовила тихенько цю думку, йдучи з Ломицьким до гостиниці.
– Знаєте що?– обізвався Ломицький. – Я бачу, що ваша мама не хоче видати вас за мене заміж і не видасть.
– Не видасть, ніколи не видасть!–аж крикнула сердито Маруся, так що Ломицький здивувався.
5*
67
– Втечіть од неї, та й повінчаємось в Кишиневі потай од матері. Як це пошкодить мені на службі, то я знайду іншу службу: не тільки світу, що в вікні; за вікном його більше. Тікаймо од матері!– сказав Ломицький.
Він почутив, що в йому неначе ожило природне завзяття, прокинулась воля, що вже була почала замирати. Прибиті нерви, роздратовані навіженою упертою Каралаєвою, несподівано одійшли, як квітки, прибиті морозом, і набрались сили. Не все в йому померло, а тільки замерло од важких несприяючих обставин.
– Тікаймо! Я довше не видержу цієї муки. Мати нас морочить. Я ладна й покинути матір, так мені оця уся тяганина остогидла, – сказала Маруся.
Вона одразу перестала плакати. їй сльози одразу ніби висохли. ''
– Ввечері ждатиму вас в Одесі на вокзалі залізниці, їдьте просто на вокзал. Вийдіть з номера буцімто погуляти та й їдьте просто на одеський вокзал, – сказав Ломицький.
– Сьогодні ввечері мама йде в гості до Христини на карти, а я зістанусь дома. Я виїду до вас, – сказала Маруся.
Довівши Марусю до гостиниці, Ломицький попрощався з нею і поїхав до Одеса. Маруся увійшла в номер і сіла на канапі. Вона почувала, що поки дійшла од моря до гостиниці, то вже й пересердилась. Гнів зник, сльози перестали литись. Зісталось в серці тільки щось схоже на гнів, якийсь його сутінок: зістався смуток, той см}пгок, що гризе душу, проганяє сон вночі, одбиває хіть їсти й пити, гасить світ ясний очей, в’ялить рум’янець і сушить тіло, як суша й спека землю, і допроваджує до могили.
“Одлягло од серця... – подумала Маруся, – а все-таки непереливки: треба тікати од матері. Ні, що бог дасть, втечу з Ломицьким! Не жаль тепер мені матері, не сором людей. Я просвічена людина, маю право на свободу, на самостійність. Хто має право держати мене на припоні? А коли мама не бажає мені добра, то я маю право її покинути. Ломицький правду каже: треба його послухати. Чогось я така роздратована та сердита, як ніколи ще не була такою. Це неспроста. Допекло вже... Годі терпіти. Покину, покину матір! втечу, втечу! Доки мені терпіти таку муку!”
Маруся 'вдарила рукою об стіл, встала і почала ходити по кімнаті. Вона пригадувала, де сховане її убрання, її
68
одежа, – думала, як усе те запаковати і в що позав’язувати і що з собою взяти...
Через годину увійшла в хату Марта Кирилівна. Маруся сіла на канапі і дивилась в вікно. Червоні заплакані очі були сухі, як у людей, слабих гарячкою.
– Час нам обідати, – сказала Марта Кирилівна спокійним голосом, неначе між нею та дочкою нічого неприємного й не трапилось.
Маруся мовчала і дивилась у вікно. Мати постерегла, що дочка сердиться, і знала добре, що їй було чого сердитись. Вона ніби подобрішала. Її голос пом’якішав. їй хотілось привернути до себе доччине серце.
– Ти, Марусю, оце сердишся на мене?–спитала підлесливо мати і легенько поклала їй руку на плече.
– Гм... – тихо сказала Маруся і одвернула лице й плече од матері. Мати знала, що те її “гм” було протестом проти неї, найбільшим виявком гніву її доброї душі. Це вона добре знала ще з Марусиних дитячих літ.
– Та не сердься, дочко. Це все нісенітниця! Мине рік, мине другий, і ти забудеш оте м’яло. Я це по собі добре дізналась. Та, сказати правду, я гаразд не знаю, за що ти покохала отого Ломицького: непроворний, нерозторопний, смирний, як ягня; говорить, неначе слова через зуби цідить, ще й не договорює думок. В йому й сліду нема ні ліберальної думки, ні прогресу, – навіть скажу, що навпаки... Я це зауважила... щось воно ні се ні те. Знайдеш кращого. Ти ще молода, і тобі ще рано шукати подружжя. Ти не сердишся на мене? правда?–спитала вона солоденьким голосом. – Може, ти мене зневажаєш за цей мій, по-твоєму, лихий, по-моєму, розумний вчинок?
Мати знов торкнула дочку рукою по плечі.
– Гм... дайте мені, мамо, спокій! Наплакалась я через вас, – аж крикнула Маруся спересердя і почутила, що її гнів ще не минув.
– Оце, яка ти стала недоторкана! Ти колись була не така. А все то винні оті варвари, скіфи, людожери. Я в цьому пересвідчилась сама, – сказала мати. – Знаєш що, Марусю: йди лучче на курси; ти ж встоюєш за жіноче питання, за право женщини. Як маєш йти заміж за оте м’яло, йди лучче в університет.
– Як піду в університет, то все одно покину вас. Правда, я стою за вищу освіту для женщин, за їх права, але, мамо, мені трапляється гарний жених, а я люблю
69
тихе життя в сім'ї, люблю хатнє господарство. Поїду я в Київ, то >все одно не житиму при вас, – сказала Маруся.
Мати прикусила язика й замовкла.
Маруся сиділа й мовчала і тільки дивилась в вікно на небо, неначе шукала в йому поради.
А небо мовчало і пишно сяло, поради не давало, тільки вгамовувало її роздратовані нерви. Маруся почала прикмічати дещо: прикмітила, що в небі літають та грають білі голуби, прикмітила, що верхи акацій зеленіють коло бані монастиря, достають верхами аж до покрівлі, закривають покрівлю скраю зеленим руном. Вона почутила, що душа її потроху втихомирювалась. Думки й поміркованість помаленьку вертались в її душу, неначе збирались звідкільсь додому.
Марта Кирилівна сама покликала слугу, звеліла подавати обід, сама застелила стіл, сіла за стіл; сама почала обідати і їла з великим смаком, неначе після доброї гімнастики.
А Маруся й не сіла за обід і до самого вечора в неї і рісочки в роті не було. Пообідавши всмак, Марта Кирилівна вивернулась на софі на спочинок, неначе після важкої праці. Вона зробила папіроску і закурила. Її думки розворушились і неначе разом з димком папіроски закуріли в її голові. Дим йшов під стелю. Думки полетіли вище од стелі: полетіли в Бендери, де пробував Бичковський.
“Намагається отой Ломицький, намагається ота намога, ота нахаба! Я б його випхнула з хати геть через поріг, та Маруся його, певно, любить, бо плаче. Плакала колись і я, нігде правди діти... Вона його любить і либонь таки дійде до свого... ще, може, і втече з Ломицьким та й одружиться потай од мене... Аджеж і я була налагодилась втікати з Бичковським... Треба щось думати та гадати, бо прийдеться самій дома зістатись”, – думала Марта Кирилівна, пихкаючи по-паничівській та пускаючи дим під стелю.
“Треба починати діло з Бичковським завзятіше... Не зайшов, каторжний, до мене в Кишиневі, той проклятий сармат! Поїду лишень оце до його в Бендери та втну йому візит несподівано! Але ні... Це вже буде дуже по-сьогочасному. Я не якась там ліберальна молоденька панна, щоб робити самій візити паничам. Літа не ті, хоч я сучасна людина. Напишу до його, що я раднісінька поновити
70
давню знайомість, навіть давню любов... Буду його бомбардувати листами, проситиму одписувати, запрошу сюди до себе на карти, на Великий Фонтан. Може, з того що й вийде... Напишу до його зараз!” – думала Марта Кирилівна, скоса поглядаючи на Марусю.
Маруся все сиділа коло вікна, спершись ліктем на одвірок. Через годину вона встала і пішла гуляти по буртах над морем. Марта Кирилівна схопилась з канапи, знайшла листок паперу і сіла за стіл.
Довго вона думала, митикувала, довго мазала пером, порвала кільки листків і таки скомпонувала лист до Бичковського. Вона докоряла йому в тому листі, що він не прийшов до неї з візитом в Кишиневі, не вважив –на її щире прохання; що вона його цілий день ждала і тепер жде його візиту на Великому Фонтані і просить доконче прибути на карти або до неї, або до Христини, де вона має побачитись з ним і поновити з щирим серцем давню знайомість.
Марта Кирилівна сіла й задумалась.
“А який він тепер став пишний! Які плечі міцні та широкі! Яка постать здорова, міцна, кремезна! А вуси! Як гадюки! Вінець сотворіння! Правдивий вінець натури! Юпітер! Саме в силі чолов’яга! А чим же я не Юнона?”
І Марта Кирилівна зітхнула з самої глибочини грудей. Вона запечатала лист, однесла сама і вкинула в поштову скриньку.
Надвечір вернулась з гулянки Маруся і не застала матері в номері.
– Де це мама? Чи не пішла часом куди?– спитала Маруся в слуги.
– Не пішли, а кудись побігли через парк, тільки не над море, а на улицю. Може, побігли в крамницю, абощо, – обізвався слуга.
Незабаром прибігла й Марта Кирилівна, добренька та веселенька, неначе тільки що вчинила добре діло. Щоки розчервонілись од біганини, очі весело блищали. Було знать, що в неї грала фантазія на всі заставки і в веселий тон, ніби до танців. Маруся пила чай мовчки. Мати заговорювала з дочкою, зачіпала її, навіть силкувалась жартувати. Але те нічого не помогло: Маруся сиділа мовчки. Надворі почало смеркати. Марта Кирилівна причесалась, причепурилась перед дзеркалом і побігла до Христини Степанівни на карти.
71
– Може, й ти, Марусю, підеш зо мною до Христини?– спитала мати в Марусі.
– Дайте мені спокій! Не гості теперечки мені в думці, – насилу обізвалась Маруся.
Марта Кирилівна вийшла.
Зіставшись сама в хаті, Маруся знайшла одну нову сукню для вінчання, зав’язала її в здорову хустку, стала серед кімнати й задумалась.
Надворі вечоріло. В гостиниці було тихо, як в домовині. Маруся глянула на материну постіль, заслану зеленим укривалом, і посилала до неї в думці останнє прощання. І несподівано вона згадала свій домок в Кишинева. Вона ніби побачила свою й материну опочивальню, невеличку гостинну, де стояло п’яніно, де стояли здорові листаті високі фікуси, згадала старий садочок, повний квіток. їй чогось здалось, що вона не в гостиниці, а в себе дома, що вона кидає крадьком своє рідне гніздечко і кидає навіки.
“Не пустить мене мати і на поріг свого дому після цього, – подумала Маруся, – ніколи я не побачу того місця, де я зросла, де промайнули мої дитячі літа...”
Маруся важ'ко зітхнула, через велику силу одхилила, а потім одчинила двері в коридор і переступила через поріг кімнати. Вона почувала, що тратить силу, що її покидає неважливість та сміливість. Серце тьохнуло раз, другий. Вона пішла темним довгим коридором, одчинила двері надвір і спинилась: вона згадала свою матір, і їй жаль стало матері.
“Я накою великого горя своїй матері. Не все ж мати мене лаяла. Вона мене й любила й жалувала. Серце в неї не зле. Тільки в неї логіка якась чудна. Вона нервова: часом плаче, побивається, ламає руки, коли було трапиться яка пригода в житті. Я для неї вчиню велике горе... Але, але... вже пізно. Він мене ждатиме на вокзалі, буде турбуватись...”
І бідній, добрій дівчині жалко стало й Ломицького. Вона й незчулась, як опинилаеь надворі, на стежці і пішла тихою ходою через парк, прямуючи до вокзалу. А дума за думою роєм вилися в її голові. За кождим ступінем її смуток збільшувавсь швидко-швидко, як збільшується літня дощова хмара. Гнів на матір зник і в серці й сліду не покинув. Серце тьохнуло знов і почало кидатись швидко-швидко.
72
“Боже мій! а що буде з матір'ю, як вона вернеться додому вночі і мене не застане?– знов подумала Маруся. – Подумає, що я сама собі смерть заподіяла, що я втопилась в морі... Вона натрапить на цю думку...”
І Марусі навіть вчулось, як мати голосить, здалося, ніби мати ламає руки, побивається, бігає вночі по піскуватому березі моря. Сльози раптом ливцем полились з очей. В грудях стисло. І неначе якась невдержна сила повернула її одразу назад, вхопивши її за плечі обіруч... Вона бігцем побігла до гостиниці.
“Я вб’ю насмерть свою матір! Вона ще занедужає через мене! Що буде, те й буде, а я не покину своєї матері. Не хочу, щоб через мене лила сльози та побивалась рідна мати...” – думала Маруся і вернулась в свій номер.
Маруся лягла на постіль, втомлена, змучена. В хаті було поночі, як в льоху. Вона навіть не засвітила світла. Але не про матір тепер були її думки. Вона думала про Ломицького, уявляла собі, як він йде в Одесі на залізничий вокзал, як він жде її, шукає між людьми і не знаходить...
“Бідний, нещасливий! Як він стривожиться, змучить свою душу! І я в тому винна! Пожалувала матір, а його не пожалувала”.
Ломицький і справді перемучився того вечора... Зібравшись в дорогу і вклавшись, він сів пити чай. Душа трохи заспокоїлась; голова стала вольна од клопоту, тяганини й лаштування в дорогу, але Ломицький почував, що його нерви дуже напружені. Тривожні мислі заворушились в його голові.
“І нащо оце я сказав Марусі, щоб вона кидала матір і тікала зо мною? Якось воно само вихопилось те слово... з досади. Такого діла не потаїш од людей... В місті всі довідаються про це. Христина та її брат Бородавкін перші рознесуть по місті, ще й брехні точитимуть скрізь про мене. А що подумає про мене начальство? Коли я зробив одно кепське нелегальне діло, то можу зробити й інше, і усяке... Воно так само по собі випадає... Овва! Овва! А все то винна ота брехуха Христина. Нема роботи отій багатирці, то вона вигадала собі розвагу – оту романтичну поему, само по собі для себе, але на мій кошт... Дідько б її взяв з її порадою. А я, дурний, послухав: розходився, неначе на першому курсі в університеті! Де це в мене взялась така дурна сміливість, така завзята навага!
73
Аж мені самому чудно...” Ломицький почував, що його наважливість починає вже впадати. Його руки затрусились. Він хотів покласти ложечку на блюдечко. Ложечка випала з рук і впала на стакан. Скло задзвеніло, і його нерви неначе задзвеніли, неначе за їх хтось смикнув. “Треба залишити цю справу... Напишу до Марусі, щоб не виїздила... Але, здається, 'вже пізно. Та й лист мій не дійде вже до неї сьогодні.
Ломицький глянув на годинник.
“Вже нерано. Час виїздити на вокзал. Треба ж заздалегідь купити білети. Треба стрінути Марусю”.
Ломицький схопився з стільця похапком, нервово і почав лаштуватись в дорогу. Він миттю кинувся на дрожку. Йому чогось здалося, що він вже опізнився.
– Поганяй швидше! – гукнув він до погонича.
– Ще рано! Встигнемо зачасу. Не хапайтесь!–обізвався погонич.
Ломицький вглядів на тротуарі Дерибасовської улиці сідух з квітками та букетами. Він скочив з дрожки і купив гарненький букет для Марусі.
“Але навіщо я оце купив букет? Увійду в вокзал з букетом, неначе йду на весілля: це ж я сам на собі покладу знак цим букетом...” – І Ломицький кинув букет під ноги в дрожку.
“От і вокзал! Там вона, певно, мене жде!” – подумав Ломицький, і на його притомлені нерви неначе тхнув свіжий, холодненький вітерець. Йому стало легше на душі.
Ломицький вибіг по широких сходах і ввійшов в залу другого класу. В здоровій, тільки що обробленій новій розкішній, освіченій зверху і з вікон, залі другого класу вешталось небагато людей. Коло легенького, неначе ажурного кіоска, що стояв серед зали, було видно недовгий рядок людей, що купували білети. Ломицький обвів очима усей рядок. Марусі не було.
Він купив два білети, взяв клуночок в руки і перейшов залу першого класу. Дами й пани сиділи попід стінами на довгих лавках, оббитих малиновим плисом, на кушетках, що стояли в два ряди посередині здорової зали. Останнє проміння вечірнього сонця жевріло в довгому скляному фонарі зверху, через котрий освічувалась зала, лисніло на дорогих виліплених фігурах та розетках карнизів попід скляним фонарем. Зверху лився червонуватий світ на
74
лиснючий паркет, на плисову малинову мебіль, на ряди багато повбираних дам.
Ломицький сів на кушетці серед зали видом до дверей і помаленьку обвів очима ряди дам. Марусі не було.
Люде збирались, сідали на кушетках та ще прибували. Ломицький не поминав ні одного дамського виду. Марусі нігде не було видко.
Надворі смеркало. Газ спахнув в високих ліхтарях, що стояли серед зали між кушетками. Розкішна зала новісінького вокзалу залисніла, заблищала, неначе якась балова зала. Повбирані багаті панії та панни сиділи рядами.
Ломицький задумався. Через високі одчинені двері було видно залу другого класу, таку саму високу й просторну, з паркетовим помостом. Світ лився хвилями. Ломицькому чогось уявилось, що він не на вокзалі, що в цих залах справляється чиєсь весілля, буцімто його весілля, що в одчинені високі двері от-от вступить незабаром Маруся, вся в білому прозорому легкому убранні, з гірляндою на голові з білого вишневого цвіту, в прозорому серпанку, що хвилями вкриває її стан і спадає на лиснючий паркет... Йому здалось, що от-от незабаром десь заграє оркестр і вона увійде в високі двері залитої світом зали серед густого натовпу паннів та паній... А Маруся не ввіходила.
З натовпу в залі другого класу неначе виринула молода панна. Вона з’явилась в дверях, стала і навіщось заглянула. Густі тонкі брови, великі подовжасті карі очі, повні червоні уста майнули перед очима Ломицького.
“Вона! Либонь, вона! – трохи не крикнув він і схопився з кушетки... – Ба ні! Не вона! Тільки на неї трошечки скинулась видом і постаттю. Такі брови, такі очі, але не її врода... не вона...”
І Ломицький знов сів на кушетку. Серце закидалось, затремтіло в грудях назустріч дорогій, милій дівчині і знов заспокоїлось.
Задзеленькав дзвоник. Люде заворушились, завештались. Ломицький кинувсь, неначе прокинувся од якогось чудового сну. Він передививсь усіх паній. Марусі не було.
Задзвонив вдруге дзвоник. Публіка кинулась виходити в двері. Ломицький почутив, що його серце закидалось. Він схопився з кушетки і кинувся в натовп.
“Чом це її нема? Щось трапилось? Чи не вислідкува-
75
ла її мати? Може, замкнула її, не пустила... стереже двері. Щось є!!”
Ломицький ледве протовпився на платформу. Платформа спорожнялась од людей і швидко стала зовсім порожня. Він стояв один і оглядався на всі боки. Марусі не було нігде.
Втретє задзеленькав дзвоник. Поїзд рушив і посунув помаленьку. Ломицький вернувся і перейшов дві розкішні порожні, ясно освічені зали. Нігде не було видно й душі.
“Не вдалося...” – подумав Ломицький.
І йому стало шкода, що не вдалось.
“Але я зате тепер спокійніший”, – подумав Ломицький, виходячи з вокзалу і сідаючи на дрожку.
Дрожка застукотіла по довгій без кінця італьянській улиці, що йшла од вокзалу до самого моря й бульвару. Два довгі без кінця густі рядки газових ріжків, неначе два разки огневого намиста, ясно горіли в темряві і своєю одноманітністю ще більше заспокоювали роздратовані нерви молодого хлопця.
Другого дня він приїхав на Великий Фонтан. Маруся ждала його в парку коло монастиря і, очевидячки, виглядала його.
– Чом не приїхали на вокзал? Шкода й жалко було вам покинути матір. Еге? – сказав до неї Ломицький.
– Ви вгадали мої думки, – обізвалась Маруся.
– Я вгадаю усі ваші думки, бо знаю ваше серце. Піду ж я на пораду до Христини Степанівни та пораджусь. Може, ми хоч іншою стежкою, а таки дійдемо до свого талану. Прощайте, та в тугу не вдавайтесь! Ваша мама кремінь, а не людина. Піду зараз до Христини. Висватаємо маму, тоді й наша справа піде до ладу. Зараз поведемо підступ, – сказав Ломицький і засміявсь.
VIII
Ломицький пішов тихою ходою наниз улицею і звернув в глибокий яр, схожий на провалля, зарослий колючками. Узенькою стежечкою він швидко дійшов до горбика недалечко од моря, де стояла Христинина дача, попросту сказати, – рибальська невеличка хатинка.
В душі Ломицького неначе випогодилось. Він був спокійний і думав, як приступити до діла.
76
От і дачку вже видно. На ганку під напнутою полотняною покрівлею сиділа Христина і махала до його білою хусточкою: вона його вгляділа здалеки.
Ломицький вступив в ганок і привітався до Христини.
Христина сиділа коло столика і вишивала рушник якимсь взірцем-безконечником. Вона вишивала од безробіття і, очевидячки, дуже нудилась; зраділа, що нагодився знайомий чоловік.
– Чого це ви такі веселі, як ворона на копиці в дощову годину? – спитала в його Христина. – Були там? – кивнула вона вгору. – Не вдалось? га? Я бачу по ваших очах, що не спосудилось. Еге?
І Христиіна пильно глянула Ломицькому їв очі. Блискучі очі пригасли. Під очима чималі мішечки бгались дрібними зморшками. Очі трохи навіть засниділи. Ті матові складочки стали лиснючі та аж світились наскрізь, неначе перлова маса, од перебутої нервової напруги. Христина милувалась і його великими очима, і оригінальними сутінками тих прозорих зморшків, що залягли смужками попід очима.
– Ваша правда. Знов не вдалось!–обізвався Ломицький.
– Шкода мені вас! Зазнала й я колись такого лиха: недурно ж я втекла од свого батенька в вікно та й повінчалась. Я ж вам казала: викрадьте Марусю через вікно або хоч через двері! Нехай тоді мати трохи поскаче циганської халяндри! – сказала Христина. – Стара ніби й животіє на світі задля того, щоб кривдити свою дочку та й вас. Викрадьте Марусю таки зараз: от що! це моя така порада.
– Цього мені не можна зробити. Гм... – сказав Ломицький й замовк, спустивши очі додолу і наче аж засоромивсь.
– Не пробували хіба на своєму віку викрадати паннів? Га? От спробуйте! Скільки в цьому поезії, тайни, романтизму! – сказала Христина.
– Цур йому, пек йому, тому романтизмові! Краще було б обминути його, – сказав Ломицький.
– А спробуйте лишень тепер обійтись без цього романтичного вчинку? А нуте! Що ви мені на це скажете?
– Я знаю... догадуюсь, що є один спосіб, щоб Каралаєва згодилась видати за мене дочку, але, але... Мені якось ніяково... і трудно це зробити... Але іншого жадного способу нема, – говорив Ломицький, як то кажуть, наздо
77
гад буряків, коли моркви треба. Він хитрував так, щоб Христина сама догадалась, чого йому треба, і стала йому до помочі.
– Але, але... – передражнювала його Христина, – вивіз би язичком, як на лопаті, сказав би просто: треба,
мовляв, стару Каралаєву передніше видати заміж, тоді й Маруся буде моя. Чи так?
– Ой, так воно є! – обізвався Ломицький, важко зітхнувши. – Але... але... але... Чи з моїм же хистом зробити це діло?
– Яка чудна метода вашої розмови! Але... але... це, мабуть, по сучасній моді, чи що? Потривайте! Ми вам допоможемо! Ми станемо вам в пригоді поміччю, – гукнула Христина. – Висватаємо передніше Каралаєву, і Маруся буде ваша.
– Будьте ласкаві, поможіть мені, бо Маруся сохне, в'яне, і я ходжу, мов з-за угла прибитий, – сказав Ломицький.
– Тривайте!.. Поїду, зараз поїду в Бендери до Бичковського!– обізвалась Христина. – Це мій і мого брата давній приятель; з нашої, бачте, компанії. Я потягну його з собою сюди, на Великий Фонтан, на карти. Поманю його добрим могоричем; запросю до себе й Марту Кирилівну. Поведемо їх гуляти над море. Посадимо вкупці в човен та повеземо на море на прогуляння. Знаєте – поезія на морі, морське повітря, добре смачне вино... Я вам цю справу обчикрижу так, що Бичковський і не зоглядиться, як всуне шию в нашийник і сам доброхіть запряжеться в ярмо, – сказала Христина.
– Будьте ласкаві, зробіть це діло! Я догадуюсь, що стара хоче заміж і боїться, щоб дочка не вийшла передніше за неї, – сказав Ломицький.
– Де чорт не вдіє, туди бабу пошле, – сказала Христина. – Оце ж я й думаю залигати налигачем отого бичка. Залигаю та й притягну сюди, хоч би він і опинався.
– Та, бачте, у немолодих дам... то се то се... то нерви, то вередування... – знехотя обізвався Ломицький.
– Добрі нерви! Старій Каралаєвій, мабуть, мало ліків од морського повітря од нервів: їй треба б степового. Як у мене часом було розходяться нерви, то я вийду в степ до косарів, ляжу на копицю сіна та й засну. Висплюсь –на полі і нерви засплю. Вивезіть лишень свою Каралаєву в степ та посадіть її хоч на місяць на ожеред сі
78
на, десь під Бендерами, то й минеться те лихо од нервів. Нехай би з місяць попохарчувалась одним повітрям, манною небесною та вранішньою росою, то, може б, не вередувала так, – жартувала Христина.
– Ви-бо все жартуєте, Христино Степанівно! – сказав Ломицький.
– Марта Кирилівна таки добра заводіяка. Коли ви вже з нею завелись та загризлись, то тільки я одна вас розбороню і поєднаю.
– Жарти жартами, а я оце поїду в Бендери та причепою причеплюсь, реп’яхом пристану до Бичковського, – обізвалась Христи-на. – Я вже знаю, з якого боку приступити до бичка.
– Коли ваша ласка, то й допоможіть мені, бо поки мати не вийде заміж, поти вона не віддасть за мене дочки, – сказав Ломицький.
– А буде за це могорич? А вже я вам цю справу так вироблю, що аж губи оближете.
Христина притулила кінчики пальців до своїх червоних уст і поцілувала їх. Ломицький подякував і поїхав до Одеса.
Ввечері того-таки дня Христина сіла на поїзд, перелетіла степи і вночі опинилась в Бендерах. Переночувавши, вона вранці побігла на квартиру до Бичковського і постукала в двері.
Бичковський тільки що напився чаю і валявся в одній сорочці на канапі.
– Хто там? – спитався Бичковський, підвівши свою здорову кудлату, непричесану голову.
– Я! – обізвалась Христина.
“Ой лишечко, дама!” – подумав Бичковський і схопився з канапи та зопалу насилу натяг на себе сіртук, насилу потрапив в рукави.
– Хто ви такий? –знов спитав Бичковський.
– Ваша давня, як світ, знайома. Чи ви, пак, в чоботях, чи без чобіт? –спитала Христина.
– Ага! це ви, Христино Степанівно! Вибачайте! Зараз трохи причепурюся, – обізвався Бичковський і прожогом вискочив у кімнатку, натяг жилетку і решту убрання, причесав кудлату голову, трохи причепурився й вийшов.
– Можна! –гукнув він з кімнати. – Прошу! Вступіть!
Христина раптом одчинила двері. В хаті на столі шипів самовар. Зелений стіл стояв серед хати розкритий,
79
рясно обписаний крейдою, на йому валялись карти й чарки. В кутку стояв кошик з порожніми пляшками.
– Добридень вам! Ого-го! та ви оце, як бачу, після вчорашнього балу! Ще й сліди такі значні, – весело заговорила Христина.
Бичковський вийшов з кімнати і поздоровкався з Христиною.
– Повертайтесь же проворніше! Стоїть та на мене дивиться. Ой ви, правдивий басарабський “кап-ді-боу”! Давайте ж чаю.
Басарабців дражнять “кап-ді-боу”, себто “воляча голова”, тим що воляча голова – басарабський герб. Басарабці дуже сердяться за це прізвище.
– Чого це ви дражнитесь!–осміхнувся Бичковський.
– Привезла оце вам десять тисяч карбованців, – сказала Христина.
Бичковський витріщив з дива очі й дивився мовчки.
– Чого це ви витріщили на мене очі, наче зроду мене не бачили? їй-богу, привезла! Ви не дивуйте! Я знала, що ви учора програли усі гроші, – сказала Христина.
– Програв. Що правда, то не гріх. Нігде гріха таїти, – сказав Бичковський, – але, але... Це ваші жарти? Еге так?
– А мені сорока на хвості принесла аж в Одес, що ви вчора програли усі гроші до останнього шага. Ото я й приїхала, щоб вас оженити й дати вам десять тисяч.
– Мене оженити? – аж крикнув Бичковський.
– Атож! А доки вам байдики бити? Дайте лишень зараз чаю, бо я ще й досі чаю не пила і не снідала. А за чаєм я вам докладніше розкажу про все.
Бичковський, трохи заспаний, ледве повертався коло самовара; він ще не прочумався гаразд після вчорашнього. В його очі аж засмітились та ніби заснаділи, як кружки на кадовбах з варевом снадіють од плісняви.
– Ат! вже правда, що неповертайло, – сказала весело Христина. І вона миттю кинулась до самовара, налила два стакани чаю і сіла край стола.
– Знаєте свою давню любов?–сказала Христина. – Ще не забули свою давню Марту Кирилівну Каралаєву? Вона оце хоче видати свою дочку заміж, а зять забере материні гроші. Пишіть до Марти Кирилівни, сватайте її та ще й зараз, коли хочете, щоб не пішли марно десять тисяч, бо потім буде свись! Глядіть, щоб не жалкували
80
потім! А десять тисяч, бачте, гроші! А гроші не полова...
– Ой полова, суще полова! бо в мене учора усі дочиста витрусились з кишені і неначе за вітром пішли, – обізвався Бичковський. – А непогане діло оце ви мені радите.., треба б поміркувати за це...
Бичковський задумався.
– Чого ви думаєте? Індик довго думав та й здох... Тут треба швидчій з огню хапати, хоч би й руки попекти, а не йти полапки!–крикнула Христина. – Зараз беріть листок паперу та й пишіть до Каралаєвої.
– Гм... трохи чудно якось, якось ніяково.
– Тим-то ви й тоді втратили Марту, що й тоді було якось ніяково та чудно. Було тоді викрасти її в батька через вікно... Глядіть, бо й тепер знайдуться такі, що вкрадуть Марту. Знаєте, як співають в пісні: “А в нашого дядька гарная дядина – бог йому дав, – та не клади її край віконечка, щоб хто не вкрав”.
– Гм... так якось несподівано... А я її недавно бачив: ще й тепер свіжа, як півонія, – обізвався Бичковський. – Та, сказати правду, вона ще не так давно і лист писала до мене...
– Писала? Оце недавно? З Великого Фонтана? Бачте! Пишна, як у саду вишня без червоточини, ще й листи до вас пише сама! А ви ж до неї одписали?
– Ні, ще й досі не посилав одписки. Вона просить, щоб я приїхав до неї будлі-коли на Великий Фонтан на карти. А я оце задлявся з одпискою і з візитом...
– Ей ви, варивода! Добре виварили Марті Кирилівпі воду! Беріть же зараз листок паперу та одписуйте, що приїду, мов, оце до вас зараз.
Бичковський виніс листок паперу.
– Чи на такому ж папері пишуть до молодої! – крикнула Христина і видерла в його з рук білий папір, пошматувала його й кинула додолу.
– Ось на якому треба писати! – сказала вона і одщіпнула свій портфель та й вийняла звідтіля листочок дорогого паперу.
– Ось бачите! Намальовані голубки, що цілуються, а ось і гніздечко в квітках. Осьдечки пишіть! – сказала Христина.
– Та й настирливі ж ви, не казавши лихого слова! Все настираетесь... Та що ж його й писати не подумавши! – обізвався Бичковський.
5 – І. НсчуГі-Левицький, т. 6.
81
– Пишіть про давню любов. Нагадайте, як колись... знаєте?
– Мабуть, почати з того... як в алеї з волоських горіхів колись... це буде до ладу, – сказав Бичковський.
– Починайте з алеї... а потім... що?
– Потім... тоді, пам’ятаю, саме цвіли акації, – сказав Бичковський, гризучи перо.
– Ну його ік нечистому, ті акації! Пишіть діло! Просто й коротко. Ік дідьку ті “ой! ох! Люблю, і зітхаю, і здихаю щодня, щоночі при зорях, і швидко здохну при місяці!” Пишіть ось про що: пишіть, що її не забули і досі і що ви живете в самотині і вона швидко зостанеться сама... і просіть... не її грошей, борони боже, а руки.
– Непогане діло оце вигадали ви... Я про це діло таки думав.
Бичковський написав. Христина прочитала, згорнула листок і вклала в конверт.
– От я й буду вам за сваху! Зараз і одвезу лист на Великий Фонтан, а вона вам напише, але що напише, того не вгадаю, – сказала Христина.
– Може, не схоче за мене заміж, – обізвався смутно Бичковський. – А шкода буде. Старість не за горами. Самому остогидло вже бурлакувати й тинятись по світу. Ще десь загину під лісою ні за цапову душу.
– Може, вона й не схоче. Тоді ви зостанетесь з гарбузом, і я привезу вам того одеського гарбуза. А поки що – бувайте здорові та просіть мене в світилки або в свашки. Але й ви гарний кавалер: сватає удову... а хіба ж я не удова? Сама до вас приблудилась, а він пише лист до другої. Що це? Мені гарбуз?
Бичковський зареготався. Рівні білі зуби його блиснули з-під червоних виразних уст. Чорні вуси загойдались.
– Ой ви, ви! Прощавайте! Та просіть на весілля! Чуєте? – крикнула Христина з порога.
– Та це все, мабуть, ваші жарти! Це ви якусь штучку хочете зо мною встругнути? Еге? – питав з недовірністю Бичковський.
– Добру штучку! – крикнула Христина з-за дверей.
“Ну та й гуркало ж, оця Христина! Нанесла гуркоту
та стукоту повну хату і щезла, неначе шквал на морі, – – думав Бичковський, сівши на канапі. – А вона непогане діло мені радить: грошей чортма, в кишені ані шага. Десять тисяч – це не жарти! надходить старість. Треба ж
82
жити, треба чимсь живитись... Треба сватати Марту: ще цвіте... ну, не як рожа, а як розкішна півонія... і без жадної червоточини...”
Бичковського кімната неначе вмерла після голосного щебетання Христини,
Другого дня Христина однесла до Каралаєвої лист Бичковського. Каралаєва прочитала і почервоніла. Вона і справді стала схожа на ту кострубату півонію, що з неї вже потроху обсипаються збляклі листочки. Дочитавши листок, вона подякувала Христині і, залишавши губи, сказала, що зараз напише Бичковському одповідь!
Христина побігла в Одес, знайшла квартиру Ломицького, вбігла до його раптом, так само як і до Бичковського, і зараз вирядила його до Каралаєвої. Каралаєва весела-весела, як молода дівчина, привіталась до його ласкаво, взяла за руку Марусю і, поцілувавши її, сказала:
– Ходім, діти, погуляємо над морем. Там, на тому місці, де ви, Дем’яне Антоновичу, розбили свій годинник, я маю вам щось цікаве сказати.
Марта Кирилівна вхопила свого зонтика і вийшла. За нею слідком вийшла Маруся та Ломицький. Він прижмурив до Марусі очі і осміхнувся. Маруся все втямила й почервоніла.
Марта Кирилівна йшла швидко, трохи не бігла бігцем. За нею поспішалися Ломицький та Маруся, бліда, з запалими щоками, наче замучена. Здавалось, ніби Марта Кирилівна веде дочку до жертівника, як Авраам колись вів свого сина Ісаака, щоб принести її на жертвоприносини, тільки не богові, а своєму егоїзмові.
Прийшовши над кручу, до каменя, Марта Кирилівна стала і якось роблено й штучно промовила до Ломицького:
– Теперечки я пойняла віри, що дійсно є на світі щира любов! На цьому місці, де ви доказали свою любов такими доводами, я віддаю вам руку своєї коханої єдиної дитини-єдиниці.
Марта Кирилівна взяла Марусину руку і подала її Ломицькому; потім, поцілувавши Марусю в вид, а Ломицького в чоло, вона промовила:.
– Не думайте, Антоне Дем’яновичу, що я зовсім не мала думки видати за вас Марусю. Не подумайте собі, що я вере/^увала, морочила вас обох. Борони може! Я людина не лиха, я не егоїстка. Я мати для своєї дочки, але я передніше за все лібералка, сьогочасна людина. В мене
6*
83
передніше за все критика людей, критика... як бо ти, Марусю, любиш промовляти?
– Критика принципів, – тихо обізвалась Маруся.
– Критика принципів, критика вчинків, усяких помилок та хиб, критика та ще критика! Я не маю й думки ганити вас, але я нічого не роблю на галай – на балай, не поміркувавши гаразд! Я не люблю ходити навпомацки або манівцями; нічого не люблю робити навмання. І я держусь сучасних принципів. Тим-то я вас трохи, може, й помордувала. Це вже моя провина, навіть моє проступство перед вами. Але за це вибачайте мені. Будьте ж щасливі на увесь свій вік. Весілля, про мене, хоч і зараз.
Вона знов поцілувала Марусю й Ломицького.
– І море слухає ваші розумні слова, – обізвався Ломицький, – дивіться, як воно вгамувалось та втихомирилось!
– Якраз так, як моя душа теперечки, – сказала щаслива Маруся.
–І моя! – додала з запалом Марта Кирилівна, ще й рукою махнула до неба.
IX
Марта Кирилівна написала одповідь до Бичковського; вона дякувала йому за те, що він не забув за неї й до сього часу, і згоджувалась вийти за його заміж. Тепер вона написала йому другий лист. Вона подавала йому звістку, що видає Марусю заміж за Ломицького і що Ломицький, як молодий хлопець та ще й ідеаліст – по саму шию в ідеалізмі, не схотів брати за Марусею приданого ані шага! “Усі мої гроші, усі десять тисяч зостались в моїх руках і підуть на придане мені”. Так скінчила свій лист Марта Кирилівна. “Житимемо вдвох в теплі та в добрі хоч теперечки, коли не довелося нам вкупі жити передніше, тоді... Приїжджайте на весілля моєї дочки в Кишинев. Я вас ждатиму. Весілля буде тихе, не бучне, не гойне, не людне, сучасне: ми востаннє тоді порадимось удвох і про наше весілля...”
Тим часом тихенько од дочки Марта Кирилівна поїхала до Одеса і звеліла собі пошити нову ефектовну сукню, таку що ой-ой-ой! їй заманулось показати себе Бичковському в усій своїй красі, – свіжою, а не збляклою півонією, і без шашлів та жодної червоточини...
Аж через тиждень Марта Кирилівна Каралаєва дові-
84
далась в Одесі, що її сукня вже пошита. Вона оповістила Марусі та Ломицькому, що вже час би хоч і їхати в Кишинев на вінчання. Вона запросила на весілля і Бородавкіна з жінкою та його сестру Христину Степанівну. До Бичковського вона написала ще один дуже довгий лист на дорогому папері з романтичними прикрасами та малюнками, щоб він доконче прибув на весілля її дочки.
Рушили з Одеса усі разом вранішнім поїздом. Сіли усі в один вагон. Ранок був ясний, погожий, не дуже душний. Усім було радісно на серці. Марта Кирилівна зовсім забулась і про свою недоплетену панчоху і була веселіша од усіх. Бородавкін смішив усіх, розказував українські анекдоти, котрі так і сипались з його язика, неначе насіння з торби. От поїзд вилинув на широкі степи. Повіяв степовий вітер, повіяло чистим здоровим повітрям. Майнули в вікнах отари овець на степу, череди, високі ожереди сіна, що синіли десь далеко на роздоллі. Засиніли довгі смуги толоки, вкриті синіми та фіолетовими квітками, неначе застелені синьо-фіолетовими шматками сукна. Опалений сонцем степ жовтів збляклою й посохлою травою, що вже половіла, як перестигле жито. Посохла жовта трава лисніла на сонці, неначе вода в широкім ставу.
Маруся сиділа і дивилась в вікно на широкий степ. Її змучене, помарніле лице скинулось на лице людини, що видержала важку хоробу, якимсь чудом випручалась з рук смерті, одужала і тільки що встала з ліжка. Тільки позір її ясних очей знов зайнявсь живим огнем.
Вже пізненько прибув поїзд до Кишинева. Ломицький знав, що стара Каралаєва тепер думає зовсім не про весілля своєї дочки, а про свого Бичковського, знав, що усей весільний клопіт впаде на Марусю. Він попросив Бородавкіна та Христину поклопотатись про усе, закупити закупки: усякі закуски, напої та наїдки для весілля. Бородавкін взявся за це діло з великою охотою. Це була одна з його розривок та забавок. Де тільки в Кишиневі справляли великий товариський обід, в педагогічному чи земському товаристві, то доконче просили Бородавкіна порядкувати і пеклюватись. Бородавкін знав, де можна дістати найлуччих вин, най добрішого шампанського, найсмачнішого пива, найсмачніших закусок; знав, де продаються годовані індики, поросята, годовані молоком телята, – і під його доглядом та загадом завсігди обід виходив навдивовижу добрий.
85
Через день після приїзду постановили справити весілля. Справляти бучного весілля вони не думали. Перед вечором прибули Бородавкін з жінкою, Христина Степанівна, три товариші Ломицького та дві товаришки Марусині. Маруся убралась до вінця в простеньку чистеньку сукню. Ні весільного серпанку на голові, ні білої сукні, ні гірлянди, нічого того вона не зохотилась надівати. Ломицький та Маруся поїхали в одну церкву на далекому передмісті за містом і там, потай од цікавих очей, повінчались.
Марта Кирилівна убралася в нову модну сукню з шлейфом, обквітчала груди й плечі червоними кокардами і сиділа на канапі, неначе йшла заміж вона, а не дочка. Вона все поглядала в вікно, чи не йде Бичковський. А Бичковського не було...
Вже весільний поїзд вернувся з церкви. Маруся почепила білий фартушок і наливала чай. А мати сиділа на канапі, розіславши свій розкішний убір на усю канапу, і все дивилась у вікно. Бичковський не приїздив.
Сонце спустилось низько, заглянуло в вікна косим промінням і освітило невеличку веселу гостинну, освітило веселу невеличку компанію. Марта Кирилівна була весела, балакала, сміялась. Вона пила чай і все поглядала в вікна. їй здавалось, що от-от загуркотить під вікнами і з дрожки скочить Бичковський. А його не було...
Марта Кирилівна напилась чаю і засмутилась. Вона сперлась ліктем на стіл, підперла долонею чепурно причесану голову, замовкла й задумалась.
Гості не вважали на неї. В хаті йшла весела розмова, неначе малий потік весело дзюрчав по каменях в зелених берегах. Попросили Христину заграти на п’яніні. Христина сіла і чудово програла “Impromptu” Шопена. Ця здичіла степова інститутка любила музику і грала, як артистка. В хаті стало тихо. Чудове cantando Шопена неначе заспівало пісню про кохання, про щастя ідеальне, високе, нетутешнє. Маруся заслухалась і зітхнула. Пісня неначе промовила до її серця про перебуті турботи, про щастя кохання, але вона згадала, що через дві-три години вона покине матір, покине своє гніздечко, де вона зросла й дівувала. Її взяв жаль. Сонце вдарило на п’яніно, освітило велику Христинину постать коло п’яніна, освітило два розкішні букети рож центифолій, що стояли на п’яніні, освітило портрети Моцарта та Бетховена на стіні,
86
Проміння обсипали світом велику старинну картину на стіні, де мріли намальовані швайцарські Альпи, вкриті зверху снігом, а з гір падав потік, викладений блискучим бісером; під скелею стояв млин. Вода спадала на колеса млика. Паничі завели механізм старинної картини. Вода ніби лилася з гір, але без шуму; млинові колеса крутились без гуркоту, а млин молов без стукоту. Ломицький згорнув руки і довго дивився на той вигляд. Він згадав свій перший візит в цій гостинній, ту тишу, той спокій, який панував тоді в цьому домі і котрий так принаджував його. Він не зводив очей з тієї картини, що колись здавалась йому назнаком тиші і хатнього спокою в Марти Кирилівни. Той вигляд неначе сміявся з його, молодого, недосвідного. І Ломицький сам сміявся з себе...
“Ой, як же я тоді помиливсь! сміх та глум!”–подумав він, дивлячись на картину.
Маруся окинула оком той спокійний куточок свого гніздечка, де вона вечорами грала на п'яніні, де росли і вилися її молоді золоті мрії, кинула оком на смутну матір, і несподівано їй стало жаль і своєї хатини, і матері, що мала зістатись в оселі одним одна, як сирота в самотині.
Маруся ледве вдержала сльози. А струни дзвеніли, а пісня Шопена лилася, наче вода гірського потоку в горяному краї; а сонце ясно світило червоним світом в той закуточок, де Маруся зазнала втіхи й радощів дитячих літ, зазнала вперше і щастя кохання.
– Чого ви, Марусю, так задумались? Ваші очі зайшли сльозами. От-от заплачете! – спитала Христина.
– Шкода мені покидати своє гніздечко; я неначе приросла до його. Чогось мені жаль того, що минуло і що вже зникло і ніколи не вернеться, – сказала Маруся.
– Співайте ще пісень, абощо, бо я вже втомилась! – сказала Христина до паничів та паннів.
Паничі й панни заспівали хором українських пісень. Христина грала акомпанімент. Пісні йшли добре, жваво, весело! Всі були раді. Здавалось, ніби стіни й вікна повеселішали. Одна Марта Кирилівна сиділа смутна. Її смутний вид мав великий контраст з веселою компанією, з веселою обставою, освіченою літнім вечірнім світом. Бичковський не приходив...
Почало смеркати. Позасвічували світло. Маруся звеліла накривати стіл, сама порозкладала на столі ножі, ви
87
делки, поставила чарки, стакани, сама вешталась, поралась, бігала. Ломицький помагав їй, розставляв стільці, а Марта Кирилівна сиділа на канапі, неначе непритомна, згорнувши руки, похиливши голову. Вона думала про свого Бичковського, про свою прийдешню долю...
“Що з ним трапилось? Де він тепер пробуває? Чом він не їде? Невже він не приїде? Невже він забув про мене? А що, як зовсім не прийде? І я незабаром, через одну-другу годину, зістанусь одним одна в мертвій самотині в цій хатині, як билина в степу?..” – думала Марта Кирилівна.
Вона нервово іздригнулась усім тілом, згадавши про свою самотність, про мертвоту свого прийдешнього життя. На неї напав страх, навіть жах.
Вже Маруся попросила гостей до столу. Марта Кирилівна остання встала з канапи і пішла й собі до стола. За столом чувся гомін, шум, весела розмова, яку може провадити тільки молодіж... Марта Кирилівна сиділа смутна, нічого не їла, неначе вона була не на весіллі, а на похороні.
“Не буде його вже! Не приїде! Мабуть, капосний, передумав мене сватати. Щось є! Щось трапилось! Раз покинув мене, покине і вдруге...” – думала Каралаєва і почувала, що сльози підступають до її очей.
Випили за здоров’я молодих. Молоді паничі й панни заспівали на прощання: “Гей не дивуйте, добрії люде!” – держачи чарки в руках.
А Бичковський не приїхав. Вже й коні стояли коло ганку напоготові. Маруся передяглась в дорогу. Молоді почали прощатись. В Марти Кирилівни очі зайшли сльозами. Усі рушили на вокзал. Марта Кирилівна їхала в фаетоні вкупі з Христиною, неначе зомліла. Вона почувала, що її тіло холоне, що її морозить. Вже поїзд стояв напоготові. Маруся і Ломицький хапком сіли в вагон. Гості й Марта Кирилівна ще раз розпрощались з ними в вагоні і вернулись на платформу. Каралаєва окинула очима публіку і зорила скрізь по платформі, шукаючй Бичковського.
“Може, він опізнився. Може, він десь тут між натовпом шукає мене...” – думала Каралаєва.
Бичковського нігде не було. В Марти Кирилівни по спині неначе полізли холодні комашки. Її почало ніби морозити. Поїзд рушив. Маруся стала край вікна і в останній раз махнула до матері білою хусточкою. Марта Ки-
рилівна помутила, що її ноги слабшають, неначе їх хтось підтинає чимсь.
– Варвар, деспот, антихрист! украв мою дочку! осиротив мене навіки! – крикнула вона диким істеричним голосом і одразу зомліла і впала навзнак на платформу.
Бородавкін взяв її в свої міцні руки попід руки і виніс до екіпажа. Марта Кирилівна зомліла і лежала, неначе мертва. Він і Христина привезли її додому, поклали на постіль. Вони обоє парка парили, тупцяли коло неї. Христина післала за доктором. Прийшов доктор і ледве одходив її. Христина сиділа коло неї з братом сливе цілу ніч. Вже світом Марта Кирилівна опамятувалась, очуняла і зараз заснула важким сном.
Бичковський того дня загулявся за картами на вечорі в товариша, добренько впився і забув, що його Марта Кирилівна запросила на весілля. Вже другого дня, перед вечором, він прочумався, згадав за ті запросини і поїхав до Марти Кирилівни. Вона зараз одужала, наче воскресла. Через день вона потягла його сливе силоміць до вінця і після того зараз виїхала з ним в Крим на гулянку.
Ломицький повіз Марусю на літо до свого батька і незабаром перепросився з Кишинева в один город над Азовське море. Він і Маруся зумисне втекли якнайдалі от Марти Кирилівни.
X
Минуло кілька років... Ломицький пробував на службі в одному південному місті недалечко од Чорного моря...
Був душний літній вечір. Ломицький сидів коло стола в невеличкому садочку і пив чай. Вікна його житла і двері в садок були порозчиняні навстіж. Стіл стояв недалеко од вікна під акаціями. Сонце вже заходило, і надворі стояла важка і суха духота, яка буває в степових місцях. Рідкий лист на абрикосах неначе прив’яв, пожолобивсь і позвивавсь. Земля попід деревом порепалась; трава всохла, квітки пожовкли. І небо й розпечена земля неначе пашіли духотою.
Ломицький сидів, підперши голову, і смутно дивився на розгорнутий, тільки що прочитаний лист од давнього товариша. Він задумавсь. Його сухорляве лице, обрямоване довгим волоссям, було ніби втомлене, неначе прив’яле, як і той лист на абрикосах. Дума світилася в його чорних тихих очах, і дума невесела...
89
Товариш писав йому з одного великого міста, подавав звістки про новинки, нагадав про ідеї, які ворушили молодіж, про нові книжки... Дрімаючі думи розворушились в голові Ломицького. Він почутив, що ніби якась крапля живущої води впала на його думки і розворушила серце. Думки його полинули десь далеко, вернулись в ті давніші часи, коли і його тривожили ті самі свіжі погляди, цікавили його...
“Було та минуло – вже й порохом припало й терном поросло, – думав Ломицький, – небагато часу минуло, а вже мені обридло життя, монотонне та безквітне. Служба та служба без кінця... Почуваєш себе часткою якоїсь здорової машини, важкої, завальної, цупкої, неінтересної, котру хтось десь заводить і котру тягнеш з напругою, неначе віл ярмо; і люблю я її так само, як віл любить ярмо... І я незчувся, як і сам став ніби мертвою цупкою машиною. Серце дрімає, душа стає мов одубівша, а завзяття все згасає та якось ніби холоне”.
В одчинені вікна лилися тихі, граціозні мелодії: Маруся грала ноктюрн Шопена. Співучі протяжні тони проймали гаряче, душне повітря і неначе розімлівали самі в тій духоті: якось нешвидко, з протягом, навіть дляво та ліниво снувались вони в духоті, але ніби й самі набирались огню і гарячого полум’я. Вони так були підхожі під душевну пригнічену направу Ломицького, прибиту, але ще незгаслу дорешти, ще жевріючу, неначе жар, присипаний попілом, але ще неспопілілий дорешти. Мелодії ворушили думи Ломицького. Він важко зітхнув.
“Шкода мені молодих літ, шкода мені тих кипучих життям літ... Схопились було думи та й... позгасали, наче жар, що спопелів, присипаний попелом. Чи можу я ще бути суспільним діячем? Чи розжевріється в мені коли той святий огонь?.. Чи прокинуться мої сили, чи розворушаться коли мої бажання? Чи зацікавила б ще колись громадянська діяльність? Чи затремтіли б пак мої нерви од доброго суспільного вчинку на користь України і людськості? Може б, і я був би іншою, ліпшою людиною, і кориснішою... та якась важка сила пришибла мене ще на цвіту.і. А тепер...”
З вікон полилася весела мелодія, шумлива й бурлива, неначе вода полилася водоспадом. Маруся заграла фугу, швидку й голосну. Ломицький підвів голову. Його неприємно вразила шумлива, галаслива, аж криклива музика.
90
“А! Навіщо ото Маруся грає такі крикливі речі! Не люблю я того бренькоту та куркоту. Б’ють тобі по нервах, неначе колуном! І який дідько вигадав оті фуги в музиці? Дзвенить, стукотить, гуркотить, неначе його чорти хапають, а воно репетує: гвалт, рятуйте, хто в бога вірує! Коли б уже швидше перестала гуркотіти”.
Маруся вдарила останні акорди. В дверях, що виходили в садок, з’явилась її постать, повна сили й здоров’я. Було видно на лиці, що музика зворушила її душу: щоки були рум’яні, темні очі блищали. За нею слідком неміцною ходою підтюпцем біг маленький синок. Маруся прийшла до стола і сіла на стільці проти Ломицького.
– Чого це ти так скривився? Чи журишся, чи може втомився? – спитала в його жінка.
– Втомило трохи життя... і навіть саме живоття...
– А це що за лист? Од кого?
– Од твого й мого приятеля. Пише про літературні новинки. В йому, бач, ще й досі не прохолола гарячка розумового та громадянського руху, – сказав Ломицький.
– Можна?–спитала Маруся і вхопила в руки лист.
– Чом же? Можна. Читай!–сказав Ломицький.
Маруся перечитала лист. Її очі забігали. Лице повеселішало. Вона підвела очі на чоловіка. Очі блищали.
– А що? повеселішала? Чуєш голос живої людини з далекого краю? А я так думаю про наші часи, що мудра була та людина, котра вигадала приказку: “Моя хата скраю, я... нічого не знаю”.
Він вхопив синка, посадив на коліна і пригорнув його свіже личко до свого блідого лиця, а потім втопив свій погляд в блискучих Марусиних очах.
“Тут, в сім’ї все моє життя, уся моя втіха”, – подумав Ломицький. Але проти його волі з грудей вилинуло зітхання...
“Отут, в цій хатині моїй, в цьому засохлому, пожовклому садочку панує моральна й соціальна моя смерть... Я заперся тут, неначе в домовині”, – подумав Ломицький.
Він мовчки взяв з Марусиних рук листа і довго оглядав печать на конверті.
– Чи не порушена пак печать на пошті?–спитала в його Маруся.
– Ні, ціла, – обізвався Ломицький. І його гмутні очі повеселішали.
1891 року.
гя
ВІТРОГОН
Оповідання
ам’ятаю, мені було років шість або сім, як це діялось. Батько мій був тоді економом в одному селі. Економія стояла сливе край села, вся обсаджена вербами й тополями. За економією слався до кінця села широкий вигін, де весною і влітку пастушки пасли ягнята.
Дома не було мені з ким гулять. Була в мене одним одна менша сестра, але така вередлива та плаксива, що й гулять і бавиться з нею було не можна. Оце почнемо граться, я її торкну чи зачеплю, а вона розквасить губи та й починає ревти на всю хату. Була вона якась утла на здоров’я і завжди кисла, як кислиця, і через неї мені часто доводилось од матері пробувать кислиць: оце було зачеплю її або штовхну так, що вона й ноги задере, то вона зараз біжить до матері жаліться; а мати мені зараз тиць кислицю в зуби: було добре намне чуба або наскубе вуха.
92
Нема мені дома з ким гулять, а гуляти, господи, як хочеться! Так було мене й тягне на той вигін, І побігать є де на просторі і з хлопцями гарно погулять. Оце було втечу з хати на вигін до хлопців, бігаємо навперейми, наввипередки, граємо в довгої лози, загнуздаємось та граємо в коней. А осточортіє бігать, ідемо до річечки, що текла або слизила внизу край вигону, серед очерету та осоки. Лазимо було в лозах, понариваємо прездорові пучки ожини, наїмось, ще й позамазуємо пазухи ожиною. Прийду було додому й сестрі принесу пучок ожини. А мати знов мені тиче кислиці: “Навіщо ти, Васильку, замазав білу сорочку ожиною?” Велика пак цяця – біла сорочка. Спробувала б мама, як гарно лазить в лозах та ожину рвати, то, може б, і не тикала мені кислиць, та ще й так часто.
Лазимо було по кущах та й в осоці назнаємо пташині гнізда. Господи, яка то була радість, як було назнаємо десь пташине гніздечко! Мама було каже: “Не дери ж ти пташиних гнізд та не бери яєчок, бо пташка буде плакати”. А мені було байдуже, чи плаче там пташка, чи ні. Було заберу яєчка з гнізда та й принесу додому сестрі. Мама мені за яєчка знов тиче під ніс ті капосні кислиці. А раз ми шагляділи в березі страшну гадюку. Над берегом лежав камінь, де молодиці прали плаття й крохмалили його в березі в крохмалі з висівок. Ми було там усе купаємось. Пісочок на дні затужавілий, твердий, і неглибоко: саме добре нам купаться. Було прийдемо на піскуватий берег, дивимось, а кругом каменя дрібна рибка аж кишить, в’ється, хапає висівки. Оце було тільки стану на камені та як моя тінь впаде на воду, то рибка так й шугне навкруги од каменя, неначе курчата од шуліки. А раз ми вскочили в берег під верби, коли дивимось, коло камінчика плазує, неначе пасеться, гадюка, довга, як батіг, та ряба. Ми так і остовпіли з переляку. Стоїмо ми та тільки дивимось. І страшно, і дивитись хочеться на гадюку; бо я ще тільки чув про неї, що як вона вкусить, то чоловік од цього може вмерти, а бачить на свої очі гадюки не бачив. Гадюка вгляділа нас та й плазує по піску: в’ється, як батіг, а головку держить вгору та все киває нею то сюди то туди. Покрутилась по піску та й пошилась в осоку. Од того часу ми вже боялись лазить в осоці. Я й мамі не казав за гадюку, бо знав, що мені досталось би на бублики. Тільки сестру лякав гадюкою.
93
Раз я з пастушками побіг в берег купаться. Надворі було дуже душно. Старші пастушки покинули менших стерегти ягнята, а самі побігли зо мною до річки. Поскидали ми сорочки. Купались ми, купались, а потім вискочили з води та давай качаться по гарячому піску. Один пастушок наглядів калюжу під вербами. Ми побігли до тієї калюжки, пообмазувались чорною гряззю. Так нам смішно, що ми усі стали чорні, як чорти. Я знав, що мама мені за цю мазанину дала б на закуску зо дві або зо три кислиці; але все-таки обмазався усей гряззю, навіть лице й лоба обмазав. В березі стояв човен. Хлопці повлазили в човен та давай стрибать з човна в воду на бік, де було води по пояс. Я довго дивився та й думав: “Ви скакаєте в воду, як маленькі, а от я скочу так, як плигають парубки з каменя або з гатки в воду”. Розігнався я з берега, побіг по човні та плиг в воду з самісінького носа човна на глибиню! Хотілось мені почваниться перед хлопцями, так я й не знав, де та сміливість узялась. Скочив я в воду; думав, буде мені по шию, але примічаю, що ногами дна не достаю та все тону глибше. Плавать я ще не вмів; та й ніхто з нас ще не вивчився гаразд плавать. Я пригадав тоді вперше, що люде топляться в воді, і в мене в душі похололо. Черкнувся я ногами об дно, примічаю – несе мене вода вгору. Я вирнув на світ, б’юся руками й ногами та й криконув що було сили. Але чую, я знов потопаю, знов пірнув під воду. Тягне мене на дно, неначе руками. Вже мені дух вода забиває, вже мені важко дихати. Я роздявив рота й хотів дихнуть, а вода пішла в рот, і я її п’ю та й п’ю. Я втямив, що топлюся, що я тут сяду на дно та й не вирну більше наверх з води і тут мені буде смерть. Я знов черкнувся об дно, почав борсаться в воді. Вода мене знов винесла наверх. Я липнув очима, побачив світ і знов крикнув. Мабуть, на моє щастя, саме тоді находилась якась молодиця: прийшла в берег плаття прать. Кинулась вона в воду, вхопила мене за чуб та й винесла на берег. Дивлюсь я, пастушки стоять ні живі ні мертві, тільки очі повитріщали та роти пороздявляли. Прибіг я додому, та вже й мамі нічого не кажу за те. Але капосна молодиця швидко після того стрілась з мамою та й розказала. Дала мені мама доброї прочуханки й заборонила зовсім виходить з двору та гуляти на вигоиі.
Але як його в світі всидіть вдома, коли для мене був двір тісний. Вже я й по покрівлі лазив: і по кохморі, і по
94
клуні, і по стайні; вже й заглядав в голубині гнізда, дер горобині гнізда, скинув палицею одно ластовине гніздо, викидав горобині яєчка з гнізд та розбивав їх навіщось об колоду; але самому без хлопців було невесело дерти. Бігав я по дворі, ганяв по садку, а мене все бере нудьга без хлопців. Тягне мене та й тягне на вигін до компанії.
Ото раз надвечір нудився я, нудився та й думаю: не видержу більше, піду крадькома та потаєнці до пастушків. От і пішов я, тільки не через ворота, а через садок. Перебіг садок, виліз на тин, плигнув зопалу через тин в колючки, поколов собі колючками литки, набрався реп’яхів, як та вівця, а далі дременув на вигін що було сили. Біжу я, дивлюсь – ягнят не видно і пастушків нема. А далі думаю, що пастушки погнали ягнята до царини на кінець вигону. Прибіг я до царини, і там нема пастушків. Я й не догадався, що вони погнали ягнята на другий кінець вигону, під чагарник. Мені здалося, що вони пасуть десь за цариною. Вибігаю я за царину, їх нема. Я побіг шляхом попід високим житом, що вже викидало колос, а поперед мене біжить чубата посмітюха та так недалечко од мене. Мені здавалось, що вона молоденька і я її зловлю руками та й принесу сестрі на гостинець. Що добіжу до неї, то вона зніметься та й перелетить далі на ступенів два понад самісінькою травою. Я знов за нею, а вона од мене: неначе дражниться зо мною. Біг я, біг, а посмітюхи не впіймав. Коло невеличкого мосту вона знялася з місця та й полетіла в жито.
Добіг я до мосту. Коло мосту так гарно та зелено. Під мостом дзюрчить малесенька річечка по камінцях. Понад річкою зелена трава. Я побіг до річечки, вглядів камінці, кидав тими камінцями в воду, влучав в жаб, а далі задумав загатить гребельку й зробить ставок та й почваниться потім перед хлопцями: дивіться, мов, яке я диво вчинив. Загатив я гребельку; вода спинилась, стала й почала розливаться на зелені бережки. Я проробив посеред гребельки спуст для лотоків. Отут, думаю, поставлю млинка, та ще якби так зробить, щоб він крутився, ще й борошно мололось, як у млині. Ото хлопці з дива очі повитріщали б на мій млин! Я глянув під міст, а там так чудно, якось неначе в хаті: і дві стіні по боках, і стеля зверху, і неначе двоє здоровецьких дверей – одні проти других. Я пішов під міст, ліг на м’якій травиці та й задивився на потічок, як він булькотить, переливаючи воду
95
з камінчиків на камінчики. Я дививсь та дивився, роздивлявсь. Так мені чудно під мостом, бо я ще зроду не був ніколи під мостом. Лежав я, пацав ногами, думав, як то мій млинок буде молоть, а з-під млинка буде борошно сипаться в маленький мішечок, – та й незчувся, як і заснув.
Вже й сонце зайшло, а я сплю. Як прокинувся я, то вже почало на світ благословиться. Прокинувся я та й лежу, а мені здається, що я лежу в себе вдома на ліжку та чогось прокинувся вночі, чи що. Тільки глянув я на один бік, передо мною якесь здоровецьке вікно сіріє: таке здорове, що в його чоловік сміливо увійшов би, не схиливши голови. “Що це таке? – думаю я. – Чого це наше вікно за ніч стало таке здорове? Я чув, як батько недавно казав, що нашу кімнату будуть розкидать та перебудовувать заново. Може, це теслі за ніч встигли вже розібрать стіну”, – думаю я лежачи. Коли повернув я очі на другий бік – і там сіріє таке саме здорове вікно. “Що це за випадок стався вночі!” – думаю я. Лапнув я під собою, щось м’яке підо мною, неначе кожух; а я пам’ятаю, що мама ніколи не стелила мені кожуха на ліжку. Дивлюся я вгору, стеля чогось чорна, неначе сажею обмазана. То було коли прокинусь, липну очима на стелю, то вона все біла 'влітку, а взимку сіра; а це чогось стала зовсім чорна. Ото лежу я та спросоння собі це все митикую. Коли прислухаюсь, коло мене близько щось дзюрчить, неначе потічок або течія тече по камінцях: кап-кап, ляп, дзюр-дзюр! Зовсім вода шумить та булькає. “Що це за диво! – думаю я. – Де ж це в хаті взялась річечка, та ще й неначе тече через кімнату близько од мого ліжка”. Вже я трохи прочумавсь, та все лежу, прислухаюсь, чи не заговорить десь в другій кімнаті мама, чи не крикне десь тато. Коли чую, хтось ніби по стелі йде й бубонить. Я прислухаюсь і виразно чую: “Господи помилуй, господи помилуй, слава отцю й сину і святому духу, нині й присно і вовіки віков, амінь. Отче наш, оже єси на небесі...” Це, мабуть, батько встав та голосно богу молиться, бо мій панотець мав звичай вранці молитись голосно, ходячи по кімнатах. “Але ж, – думаю я, – чого це він виліз на горище богу молиться! Або, може, то наймит ходить по горищі та голосно богу молиться: це не тато”, – міркую я собі. Коли тут щось як загуркотить! Як залущить стеля! Чую на свої вуха, що попереду застукали кінські копита, а за ними покотився віз; а дошки в стелі аж лущать. “Ой боже мій!
96
Що ж це за диво! Хтось по нашому горищі кіньми їздить!
І як воно туди витеребилось кіньми та возом? Ой! ще стеля завалиться та й мене вб’є!” – блиснула в мене думка.
Та при тому як скочу з ліжка на ноги, аж... і скакать не було куди. Вже трохи розвиднілось, і до мене вернулась пам’ять. Я в одну мить пригадав, що я під мостом і як я туди заліз. Тільки ніяк не міг вгадать, що тепер надворі: чи вечір, чи ранок, чи вдосвіта. “А може, я оце заночував під мостом... лежав і спав тут вночі?” – майнула в мене думка. І чогось мені одразу стало страшно й містка, і тієї ночі. Чогось мені спала на ум та гадюка, що я бачив в березі. Здалося мені, що от-от гадюки вилізуть з нори й обкрутяться кругом рук, кругом ніг, кругом шиї та й задушать мене, а жаби наскакають та й укриють мене всього. Як дремену я з-під мосту, та мерщій на горбок, та на шлях. Дивлюсь – шляхом іде чоловік і наближається до містка. Як углядів мене чоловік та як крикне: “Дух святий при нас! Ой чорт!”–та як дремене назад! Аж курява за ним піднялась. Біжить та хреститься, а я за ним біжу та кричу! Чоловік біжить та й собі кричить до того чоловіка, що тільки переїхав через місток: “Потривай! Підожди! Дух святий з нами! Чорт з-під містка!”
Чоловік спинив коні. Я біжу та кричу: “Потривайте, дядьку, дядьку, дядьку!” А чоловік каже: “Еге! нечиста сила, а ще й дядьком зве. Який я тобі дядько? Нехай бог боронить і заступить од такого небожа!”
Скочив чоловік у віз, аж ноги задер у возі з переляку. Батіг свиснув. Віз покотився, а я зостався сам серед шляху. Іду шляхом за возом та й плачу. Зайшов я вже далеченько, бо мені неначе памороки одбило; але сльози перестали литись. Я став та й роздивляюсь, куди це я зайшов. Дорога повилася далеко-далеко між житами, а далі піднялась на гору та й сховалась в ліс. Глянув я на ту гору та й догадався, що я йду не в село, а одходжу од села. Я озирнувся назад і глянув на село. Село мені здалось неначе не наше: якось потяглося смугою низом понад річкою аж до самого ліска. Церкви нігде не видно, і економії не видно. Село зовсім ніби не наше, бо з цього боку я ніколи й не бачив нашого села, а коли, може, й бачив, то не доглядавсь. Дивлюсь я, од шляху повертає між житами втоптана стежка просто до хат. Я повернув тією стежкою та й неначе пірнув у жита.
7 – І. Ненуй-Левицький, т. 6.
97
Йду я тією стежкою, як у лісі. Мені нічого не видко, тільки небо синіє надо мною. Коли гляну, проти мене йде молодиця. Вгляділа мене та як крикне: “Ой боже мій І Дух святий з нами!” Повернулась вона назад та як дремене! Тільки жито за нею слідком зашелестіло. Вона біжить, а я й собі біжу за нею, радий, що стрів живу людину. “Дядино! дядино! тітко!” – кричу я до молодиці, а вона біжить і не оглядається. Що це таке зо мною здіялось, що мене люде лякаються й жахаються, втікають од мене! Переночував під мостом та неначе й сам чортом став, коли од мене люде одхрещуються.
Вийшов я з жита, перебіг через шлях та й пішов улицею по селі. Дивлюся я, молодиця вбігла в двір та й ускочила в сіни, ще й двері за собою причинила. Я й собі пішов до того двору. Коли як вискочать з двору дві собаки! загавкали та так і кинулись до мене. Я махаю руками, а вони капосні от-от вхоплять мене за руки. Я з переляку видерся на тин, сиджу та й душі в собі не чую. А собаки аж на тин плигають, але до мене не достають. На моє щастя, одчинились сінешні двері, і звідтіль вийшла старенька бабуся, а через поріг виглянула й молодиця з острахом.
– А хто ти такий? – питає в мене бабуся.
– Я Василь, – кажу я до баби, – обороніть мене од собак.
– Чий же ти, хлопче? – знов питає баба, а сама коли б тобі з місця рушила.
– Я економів, я Василь, – кажу я та плачу.
Бабуся взяла ломаку, щось пошептала, перехрестилась та й прогнала собак і зняла мене з тину.
– Ой боже мій, як воно мене налякало! – обізвалась молодиця. – А я думала, що русалка блукає, гуляючи в житі, та за мною гониться.
– Чого ж це ти аж сюди забрів та дражниш собак вдосвіта? – питає в мене баба.
– Та я ночував під мостом, – обзиваюсь я до баби.
– Під мостом? Оце диво. А чого ж ти туди заліз? – питає баба.
Я розказав бабі про свою пришту. Вона взяла мене за руку та й одвела додому. Як прийшли ми додому, вже сонечко викотилось з-за верб.
Тільки що ми увійшли в двір, десь узялась мама на ганку, прибігла до мене й з плачем кинулась до мене та
98
й обняла мене. Я боюся, аж трушусь, жду кислиць, а мама плаче. “Що це за диво якесь трапляється мені?” – думаю я.
– Де ти, Ганно, його знайшла?–питає мати в баби.
– Приблукавсь панич до нашого двору оце вже світом, а молодиця наша вгляділа його в житі та й утекла од його: дурна думала, що то русалка гуляє в житі. Мабуть, гравсь учора ввечері в житі та й переночував там, – каже баба.
– А ми тут цілісіньку ніч не спали, – оповідала мама бабі з слізьми в очах, – порозсилали наймитів та наймичок шукать його. Пан з ліхтарем обійшов усей вигін, оглядів усі рови, обійшов чагарник. Ми вже думали, чи не втопився він часом, купаючись з хлопцями, і оце світом послали з волоком людей, щоб зайшли в тих місцях, де вони купаються, та хоч витягли його з води. А я цілу ніч ні на волос ке спала й очей не стуляла через оцього вітрогона.
Я слухаю, що мати розказує бабі, та й постеріг, якого я клопоту та жалю завдав матері та батькові. Мені стало якось ніяково. Я не знав, де й очі діти, та все дивився собі на ноги, замазані гряззю. Подякувала мама бабі, пішла в пекарню, винесла хліб і дала бабі, а мене все за руку держить та за собою водить. Поглядаю я на заплакане мамине лице: і жаль мене бере, і все-таки я жду от мами кислиць та думаю: “Сльози – слізьми, а кислиці ще таки будуть”.
Повела мене мама в покої. Тато не виходив ще з своєї кімнати. Я стою, а в мене аж ноги трусяться. Мені здавалось, що тато от-от винесе мені з півклунка кислиць на снідання. От і тато вийшов. В мене і в душі похололо. Одначе тато кислиць мені на снідання не виніс; вийшов веселенький і тільки каже:
– А де це ти, волоцюго, тинявсь цілу ніченьку, що й дома не ночував? Де ти ночував?
– Під мостом, – насилу стало в мене сили обізваться.
– Під мостом!–аж крикнула мати, а за нею й наймичка, і обидві вони перехрестились. Батько зареготавсь на всю кімнату.
– – Чого ж ти туди заліз? –спитала в мене мати.
– Гуляв, та й зайшов під місток, та зробив гребельку на течії, – кажу я.
7*
99
– Та там же чорти сидять вночі під мостом, не при хаті згадуючи, – обізвалась наймичка.
– Там же гадюки та жаби! І як оце вони тебе не покусали? – сказала мама, бідкаючись.
Чортів тоді ще я не боявсь, хоч і чув за їх: я тоді думав, що чорти – то щось таке, як чорні жуки з рогами, що душать курчат за шийку. Я сам не раз одламував роги тим жукам, то вони мені були не страшні; але як сказала мама за гадюк, то я аж зблід з переляку. Посадили мене за стіл, дали снідання, а мені все увижається, що під столом лазять гадюки та вже й плазують по моїх ногах.
Пополаяв мене батько за сніданням, попосміявсь з мене та й заборонив мені купаться в річці з пастушками й гулять на вигоні. Мені було дуже ніяково. Я почував, що вчинив якусь провину, наробив клопоту мамі й татові. Після снідання я вискочив надвір, сів на ганку, а мені все якось погано було на душі. Але налинули до ганку голуби дзьобать просо. Я побіг в стайню, заглянув у кошіль, дивлюсь – голуби знеслись. Я став такий радий, що зараз забув і про місток, і про собак, і про гадюк, як усяке лихо забувається на світі.
1891 року.
■
СКРИВДЖЕНІ Й НЕСКРИВДЖЕНІ
Легенда індуська
І ув пишний майський вечір. Сонце заходило за сизу легеньку хмарку й неначе обвело її навкруги золотим, лиснячим обручиком. Синє небо було прозоре та глибоке, неначе вода коло берега в морі. На небі подекуди плавали білі хмарки, як білі лебеді, і неначе гралися й розкошували в темному повітрі. Небо на заході неначе сміялось, помальоване делікатними –веселими фарбами. Покроплена майським дощиком земля ніби дихала пахощами весняних майських квіток. Якась делікатна, ніби дівоча, краса була розлита в тих пишних та делікатних білих, опалових, синіх та рожевих фарбах та сутінках неба.
Зірниця зійшла на небо й ініби гуляла по рожевих хмарах. Тихий рожевий –світ обливав її чудове, матово-біле лице та руки, одслонені до плечей, неначе виточені з слонової кості. Великі чорні очі блищали, як зорі. Чорні густі коси вилися локонами по білих плечах. На голові в неї блищала гірлянда з троянд. Ясно-зелена сукня спускалася на хмари і була вся повита пишними гірляндами та
101
букетами з рож та нарцисів. Зірниця тихо ступала по хмарках білими ніжками, і за слідом її ніг хмари вкривались неначе рожами та білими леліями.
Саме в той час з півдня небо почорніло, неначе з неба до самої землі впала завіса з темно-сизого сукна. Над тією темною завісою несподівано висунувся на небо довгий, блідо-сизий гребінь хмар, ніби верхи високих гір несподівано виросли з землі і гордо піднялись в ясне небо. Сонце кинуло замираючі проміння. Довгий гребінь зачервонів, як червона мідь, подекуди облита кров’ю. Верхи хмар запалали пекельним світом. Над хмарами спахнула веселка і увігналась в середину неба гострим кінцем. На чорному фоні неба заблищали стрілами блискавки; загуркотів в хмарах грім. На хмарах з’явився чорний баский кінь з огняними очима. На коні сидів Іван Громовик в червоному убранні. Його гарне смугляве лице світилось червонястим одлиском од хмар. Щоки аж палали рум’янцем. Великі блискучі очі сипали ніби іскрами. Іван Гро~ мовик катав конем по хмарах. Кінь басував, неначе грався на хмарах, з-під копитів сипались на хмари іскри й звивались блискавками. Блискавки крутились по хмарах, мов огняні гадюки, і сипались на землю, на ліси, на села, мов огняні стріли. Громовик гуляв і милувався небом. Несподівано він углядів Зірницю і задивився і спинив коня на вершечку хмари. Він подивився на дивну красу Зірниці і пустив поводи свого коня. Кінь заграв під ним, ніби полетів з одної хмари на другу, як орел, вдарив золотими підковами об хмари і викресав блискавку. Блискавка бризнула з хмар на чорне небо, посипалась на землю. Загримів страшний грім. Голосна луна пішла по хмарах. Кроваві хмари заворушились, мов живі. Блискавка посипалась огненними стрілами на землю, на ліси, на села, на городи. Столітні дуби розсипались в лісах трісками. Скелі розпадались. Хати запалали. Огняні стріли посипались і влучали в людей, влучали в високі дзвіниці і башти. На землі піднявся плач, полились сльози. А кінь басував, літав орлом з хмари на хмару. Іван Громовик чванився своєю сміливістю та силою перед чудовою Зірницею.
Зірниця дивилась на Громовика і милувалась його чудовою постаттю та бистрим рушінням на хмарах. Вона кинула очима на землю, вгляділа пожежу та людську смерть, – і її серце облилось жалем. Махнула вона рожевою хусточкою на Громовика. Громовик придержав за
102
поводи свого коня. Зірниця махнула хусточкою вдруге, – довгий гребінь кровавих хмар посунувся кінцем до самих її ніг. На йому щезла фарба крові та червоної міді. Громовик скочив з коня і пустив його <на волю. Кінь, як птиця, пірнув в чорні хмари. Іван Громовик наблизився до Зірниці.
– Скажи мені, ти, шкодлива сило натури, нащо ти чиниш людям таке лихо? – спитала Зірниця у Громовика.
– Я і в думці не маю чинити людям лихо! Я посилаю їм добро на землю. Дивись, як зеленіють ниви, зеленіють луги, цвітуть садки! То ївсе моє діло!–сказав Громовик.
– А придивись лишень лучче до тієї бідної землі! Чи ти не бачиш, як через твої іграшки ондечки горять ліси, горять хати, падають мертвими люде, розвалюються палаци та башти? Чи вже ж ти того не примічаєш? – спитала Зірниця.
Іван Громовик спустив очі вниз" і примітив пожежу та смерть. Він задумався.
– Я не доглядівся, що я наробив шкоди людям. Але, бач, мені, молодому, так хотілось нагулятись по небі, в хмарах, побасувати на моєму дивному коні та ще перед такими пишними очима, як твої... Як углянув я тебе всю в рожах та леліях і як углядів твої чорні очі, то не вдержав свого коня, пустив по волі... – сказав Громовик.
– А я люблю людей. Я кроплю їх садки та ліси росою, поливаю попалені сонцем поля, наливаю соком їх овощі, кроплю виноград росою. Роби й ти людям добре! Нащо ти кривдиш їх, робиш їм шкоду?
– Я ладен хоч і зараз полюбити тих людей, коли ти за їх встоюєш і оступаєшся, бо я тебе полюбив, як тільки вглядів твої дивні очі. Полюби мене, і я полюблю людей, полюблю землю і буду ладен розлитись по світі іскрами, влитись в живоття людей; я ладен хоч і зараз жити з ними, надарувати їх щастям... коли ти того схочеш, навіть помирати з ними, – сказав Громовик.
– Ми не вмремо, бо ми невмирущі і вічні, – сказала Зірниця. – Ти за це, мабуть, й забувся?
– Я тепер за це забувся... Подивись на мене ласкаво твоїми чорними очима, і я зараз впаду на землю і надарую людей щастям. А як мене не полюбиш, то я з горя розіллюся, розсиплюся в натурі і згину без сліду навіки...
103
В мене огонь в серці, полум’я в душі. Я наробив лиха людям, але я увесь добро, як і ти вся добро й кохання й щастя!
Громовик ухопив своєю гарячою, як огонь, рукою білу руку Зірниці й поцілував гарячими устами. В синьому небі блиснули срібні блискавки і погасли. Грім загримів стиха, неначе веселенький сміх розлігся в хмарах. Зірниця глянула на чорні Громовикові кучері, на блискучі очі і сказала:
– Я тебе люблю, але жаль мені землі, шкода мені безщасних людей!
– Я розіллюся, розсиплюся і впаду на землю для людського щастя, для добра, тільки поцілуй мене хоч один раз!–сказав Громовик.
– Як ти впадеш “а землю, то й я впаду слідком за тобою: без тебе мені небо вже не буде небом, – сказала Зірниця, і її щоки спалахнули рум’янцем. Вона положила свої холодні марморяш руки на його дужі, міцні плечі. Громовик обняв Зірницю гарячими руками і поцілував. І на землі в той дивний майський вечір розпускались, розвилися й зацвіли мільйони рож, троянд, лелій та нарцисів. Запахли квітки і розлили свої солодкі пахощі на всі садки та степи; живе живоття вдарило джерелами по всій країні. Одразу виросли в одну ніч зелені посіви на нивах. Зазеленіли луки буйною травою. Запахли зіллям та квітками ліси та гаї. Земля ніби закуріла ароматами. Заспівали заразом соловейки в садах, защебетали усякові пташки, заспівали дівчата на улицях. Очі дівочі розлили ніби чари на молодих хлопців. Земля і небо налилися радощами, щастям та коханням. Затріпався, закидався живчик натури й самого живоття, – і все, що було на землі живе й молоде, почутило в собі одгук того живучого живчика.
Небо темніло. Земля тонула в сизій прозорій імглі. Пишна вечірня зірка засяла на голові в Зірниці між пахучими рожами її вінка, мов блискучий діямент. Білий світ од зорі впав на марморяне чоло Зірниці, на її щоки. Вона вся світилась тихим світом в гарячих огнястих руках Г ромовика.
– Я буду любити тебе довіку, доки стоятиме земля, животітимуть люде й світитиме сонце. Ти будеш навіки моєю!–сказав Громовик, притуливши свою щоку з палким огнястим темним рум’янцем до рум’яного личка Зірниці.
104
– Тоді я буду навіки твоєю, як ти надаруєш людей щастям і не будеш їм шкодити своїм легким серцем та вередливою волею. Он глянь на ту землю, що закутується в темряву. Скільки сліз на тій землі! Я менше вилила роси на землю, ніж люде вилили сліз. Іди між люди, направ їх на добро, і я твоя навіки! Та я оце крадькома вийшла гуляти, не спитавши своєї матері Сонця... Я потаєнці од неї оце тепер стою з тобою. Коли б часом батько не вглядів та не сказав матері. Моя мати любить мене, але вміє й гніватись...
Тим часом з-за лісу сходив старий батько Зірниці – Місяць. З-за лісу виглянула його крута лиса голова, здорова та блискуча, потім висунулись запалі очі, неначе темні плями, а далі викотилось усе лице, червоне та широке. Збираючись на роботу на усю ніч, Місяць лигнув добру кварту горілки, і його вид та кирпатий ніс почервонів. За лицем висунулась з-за лісу місяцева сива та довга борода, як полотнище білого легкого туману, а потім потяглася по сизому, фіолетовому небі його широка та довга одежа і вкрила прозорим туманом ліси та садки. Місяць окинуз очима землю та небо, вглядів дочку в обнімку в Громовика й голосно кашлянув. Зірниця оглянулась, одскочила од Громоівика і сховалась за хмару. Громовик перекинувся блискавкою і пірнув в густу, мов дим, хмару.
– Прощай, моя зоре! Незабаром я, неприкаяний, впаду на землю, вволю твою волю, а з землі вернуся до тебе на небо вже інший!–крикнув Громовик, потопаючи з конем у хмарах.
Місяць посварився пальцем на Зірницю. Зірниця засоромилась, почервоніла й сховалась у хмарках.
– Потривай же, дочко! скажу я матері! Дасть вона тобі доброї прочуханки, щоб ти не цілувалась з хлопцями, – сказав Місяць сам до себе й пішов угору на небо. За ним повилася по землі і в небі довга, наче виткана з туману, його прозора одежа.
– Ой, коли б же не забутись до ранку та сказать жінці про дочку; може, трохи прислужуся жінці, щоб не так лаялась. Ой, мабуть, забудусь! Чогось на старість у мене голова стала дірява. Що впаде в голову, то зараз і випаде, як з решета висіється. Ой, забуду! – мимрив собі під ніс Місяць, обсипаючи землю блідим зеленуватим світом,
т
На небі набігли дрібні, мов смушки, хмарки і заслонили Місяцеве лице.
– Одже ж забуду! ой, забуду, – бубонів Місяць, одганяючи рукавом хмарки.
Хмарки одсунулись набік. Місяць знов пригадав: “Буду думати до самого світу, то, може, й не забуду”, – думав він та все піднімався вгору та вгору.
На землі, в садках та в гаях, голосно щебетали соловейки та співали дівчата. їх пісні долітали до Місяця. Місяць затулив вуха долонями.
– Надав же дідько отим дівкам роїть пісні так, що аж в небі чути! Одже забуду! ой лишечко! Ой, забуду!..
Замовкли на землі дівчата. На темно-синьому небі заворушились русалки, неначе білі хмарки. Світ Місяця облив їх білі лиця, сині очі та русі довгі коси, промкнув наскрізь тонку прозору білу одежу. Русалки, як хмари, заворушились кругом Місяця, жартували з старим дідом, крутились навкруги його, неначе зграя лебедів. Одна смілива Русалка пурхнула проз самий Місяців поморщений вид і зачепила його одежею по носі. Другі сідали на його широке убрання. Одна смикнула його за бороду, а найпроворніша вилетіла йому на лису голову та й сіла на лисині.
– Цур вам, пек вам! Чого ви чепляєтесь до старого? Ой, забуду!.. Ей, одчепіться, бо як котрусь впіймаю, то поцілую!– гомонів Місяць, спихаючи з голови Русалку. – Шкода, що я вже старий, а я вам дав би знати себе!..
Русалки реготались, вештались, крутились кругом Місяця, виставляючи перед ним свої білі, як сніг, плечі та щоки. їх сині очі світилися чарами при світлі Місяця, а білі повні щоки та круглі плечі аж трусилися, мов драглі. Місяць аж очмарів од їх небесної краси.
– Одже введуть у гріх мене, старого! Та позаслоняйте хоч плечі туманом, капосні дівчата! Через ваші сині очі та білі щоки втрачу памороки!–гомонів Місяць.
А русалки побрались за руки, хмарками посунулись помалесеньку по синьому небі, потім стали в танець, побравшись за руки, й заспівали тиху-тиху пісню про кохання. їх пісня злилася докупи з Місячним промінням, долетіла до землі і навела дивні, чарівні сни на молоді душі.
– Ой, як я втомився, йдучи все вгору та вгору! Коли б вже швидше йти згори! – сказав Місяць.
106
Холод пройняв його наскрізь. Сон налягав на очі. Зорі почали гаснути на небі. Од утоми Місяцеве лице зблідло; він позіхнув на все небо.
– Та й довга ж ся ніч! Цур їй! Пек їй! Не капосна ж тобі жінка! На дорогу не дала мені теплої одежі, так і випхнула в одній сорочці, а тепер хапай дрижаки, як циган у шатрі... Коли б уже жінка швидше виходила на зміну! Ой, спати хочу!
Місяць зблід, почав дрімати й позіхнув з усієї сили. Товсті його брови просто од носа полізли вгору по лобі, неначе дерлись на горище по стіні. Край неба на сході почав ясніти.
– Ой, я щось забув! їй-богу, забув! Отуди к нечистій матері! позіхнув та й забув! І що ж оце я був наважився не забувати! І надав же мені біс роздявить рота та позіхнути! Овва! та й довго ж моя жінка вбирається... От уже надав дідько взяти молоду жінку, та ще й гарну! Як почне прибиратись, то аж нудно стає...
Тим часом край неба зачервонів. З-за лісу на небо вийшла Зірниця, а на голові в неї блискотіла рання зоря.
– Ага, от що я забув! Добре, що ти, дочко, рано встала та вийшла гуляти. Коли б же жінка швидше виходила! Але ж вона ще цілу годину буде чепляти блискуче діяментове намисто на шию, а другу годину буде панчохи та золоті черевики взувать... Ой, сон налягає! – мимрив Місяць і не видержав далі. Проз його плила здорова, як перина, хмара. Нерушливий і ледачий на вдачу Місяць вхопив її, раптом ліг, вивернувсь та й заснув, ще й одразу аж захріп на все небо.
За Дніпром, за густим, темним лісом, заблищало небо тихим світом; на небі з’явилась пишна палата матері Зірниці – Сонця. Сонце прокинулось. Зірниця побігла в палату, щоб понести матері роси вмиватись. Як тільки Сонце прокинулось, палата засвітилась в небі, велика та висока, з золотою покрівлею, з високими стовпами навкруги та високими баштами. Золоті стіни засіяли. Кришталеві стовпи та башти розливали кругом білий, срібний світ. Золота покрівля лисніла на синьо-жовтому небі. Вода в Дніпрі засяла од берега до берега, неначе в йому лилося розтоплене золото. Сонце сиділо коло здорового на всю стіну дзеркала. Дванадцять служниць в срібній одежі вбирали Сонце. Вони завили їй кучері і присипали їх золотим порохом, наділи на голову вінок з червоних троянд, при
107
шпилили його золотими шпильками, а зверху поклали другий вінець з діяментів. Срібну сукню бони підперезали золотим довгим поясом, а на плечі накинули золотий широкий серпанок. На краях того серпанку пришпилили кругом квітки, перемішані з дорогими діяментами. Сонце взулось в червоні черевички з золотими закаблучками, глянуло на себе в дзеркало. Служниці одчинили високі двері з дорогого кришталю. Цариця неба вийшла з палати й засіяла на все небо, на землю, на море та ріки. Палата щезла в тому полум’ї проміння, неначе потонула в світі. Служниці голосно заспівали. Защебетали соловейки в садках, защебетали всі пташки в гаях. Все прокинулось на світі. Прокинувся й Місяць, лежачи на хмарах. Світ Сонця вдарив йому в очі. Він чхнув, витріщив очі на жінку та й згадав за свою думу.
– Жінко, чи ти пак знаєш, що наша донька вчора ввечері цілувалася з тим шибеником Іваном Громовиком серед неба, перед небом та землею? – гукнув він се та й пірнув з периною за гори.
Розсердилась цариця неба й землі і впустила довгий поділ широкого золотого убрання, котре вона держала в руці. Золотий поділ розпустився гарячим, пекучим промінням над борами. Гаряче проміння впало огнем на ліси. Ліси одразу зайнялись і запалали. Пішла тихою ходою цариця над Поліссям, – болота й мочарі висихали; йшла вона понад степами, – сохла трава в степах. Пшениці та жита в’яли й жовкли. Квітки, котрі порозцвітались уранці, опівдні в’яли й засихали. Закурила земля димом та парою. Висихали річки та ставки. Товар та усякі животини ховались в ліси та очерети, звір утікав у нори. То був страшний день спеки. Аж увечері цариця схаменулась, опам’яталась і вхопила в руку поділ свого серпанку і спека спала.
Зоря знов вийшла на небо на прогуляння. Мати вгляділа її, йдучи додому в свою золоту палату, й глянула на неї блискучими сердитими очима.
– Знаю, знаю! все знаю! Мені батько сказав. Не сором тобі цілуватися з парубком перед усім небом та усією землею? Потривай же! прийдеш ти додому!
Зоря злякалась, стурбувалася і пустила з рук розкішний пучок з рож та лелій. Вона глянула на схід сонця, де було Громовикове царство, й ждала од його поради й оборони. Там уже стояла темна ніч. В темному небі сяли зорі.
108
Г ромовик сидів у своему червоному наметі. Високі гори Гімалая виганялись за хмари і були вкриті снігом. На страшній найвищій горі стояв ясно-червоний намет і світився наскрізь. Зверху на наметі сидів орел в золотому терновому гнізді і махав крилами. За кождим рушінням його крил бризкали пучками на сі боки блискавки, сипались по 'наметі, падали на гори, розсипались в чорному небі. Кругом гори стояли непорушно хмари, неначе захололи білі хвилі моря, а за ними навкруги піднімались хмари, наче високі гребені гір, то шпичастих, то круглих; подекуди стояли вони, ніби високі скелі, стіни та башти; декотрі понависали зверху, понахилялись набік, неначе якісь мури, що були напоготові впасти. Од орлиних крил лився світ то білий, як світ сонця, і всі хмари біліли, ніби вдень, – то знов лився світ синюватий, і хмари, як і гори, вкриті снігом, синіли цвітом вранішнього неба. Лився –світ червоний, і всі хмари ставали червоні, ніби облиті кров’ю. А зверху чорніло небо, неначе запнуте чорним сукном, і на йому горіли ясні здорові зорі.
Громовик сидів у наметі на золотому стільці. На пишному високому чолі лежала дума. Та важка дума похилила його голову. Він сперся на золоте поруччя стільця і підпер голову долонею. Світ лився на його хвилями через червоне полотнище намету. За наметом стояло напоготові все його військо, цебто всі вітри. По один бік стояли в опрічній купі холодні вітри з довгими бородами та вусами, в білій, як сніг, одежі, з білими корогвами в руках. Сизий іній слався по їх зброї, по вусах, по бородах, висів на густих бровах та віях. З їх убрання та волосся сипався сніг. По другий бік намету стояли окроми далеченько гарячі вітри з смуглявими видами, чорняві, з червоними щоками та з палкими, здоровими, чорними очима. Вони були убрані й узброєні в усе червоне, як жар, і держали в руках червоні корогви; од корогов палало ніби полум’ям. Перед наметом стояли теплі вітри, біляві, з білим видом, і русяві з рожевими щоками, з розкішними русими кучерями та синіми очима. На них було зелене убрання, а в руках вони держали зелені корогви, обвиті рожами та чорнобривцями.
Громовик встав з стільця і вийшов з намету. Він махнув рукою направо й наліво і сказав:
– Починайте гратись! Пограю й я на своєму коні, бо. може, на довгий час перестану вигравати на коні!
109
Холодні і гарячі вітри крикнули. Гора задрижала й затрусилась. Хмари, що стояли горами та муром, тихо рушились й заколихались.
– Розпочинаймо страшну бурю, бо все вже застоялося тут!–сказав Громовик. – Маю вас покинути на якусь хвилину і впаду на землю і піду між люде!
І одразу холодні вітри полетіли низом, вітри гарячі шугнули, як орли, горою. Хмари захитались, рушилися, ніби страшні снігові гори рушили з місця: одні посунулись, другі впали. Здавалось, ніби скелі падали, башти нахилялись, розвалювались. Вітри гули, як навіжені, то падали в море, сторч перекидались, валялись на скелі. А орел сипав блискавкою і обливав неначе кров’ю те пекло.
Громовик свиснув. Перед ним став чорний кінь з золотими підковами. З очей та вух сипались іскри. Громовик скочив на коня й пірнув з ним у хмари. З його рук посипались страшні блискавки. Загуркотів страшний грім. Огняні смуги пронизували гори та мури наскрізь, грім гримів, бив у скелі; блискавки бігали по чорному небі, як змії, десь падали в хмари, сипались на землю та на море. Здавалось, ніби настав кінець світу. А верх Гімалая стояв один непорушно з червоним наметом зверху, а кругом його стояли гарні, як івесна, тихі, теплі вітри і дивились на ті страшні рушіння товаришів в небі та на землі.
II
Палац раджі Ахмата Вішни, гарний, як цяцька, стояв на горі на березі Синього моря. Високі башти палацу сяли золотом; білі марморні стіни лисніли, мов срібло. Вікна були обкладені квітчастою мозаїкою. Кругом садки, як зелене море! Палац стояв над заливом. По обидва боки залива вганялись у море скелі, а на скелях стриміли дві високі зубчасті башти.
Була глупа ніч. Буря лютувала на морі. Страшні хвилі кидали вгору кораблі, мов тріски. Блискавка бігала на небі. Грім гримів безперестанку. Ахмат Вішна сидів коло одчиненого вікна, дивився на величну картину і задумався. В палаці його жінка Фатьма мучилась од родива.
Вдарив страшний грім над самим палацом. Блискавка змією впала в одчинене вікно. Ахмат Вішна впав мертвий... В той час цариця породила сина. Син був неживий. Золота блискавка впала на дитину, дитина ожила і за-
110
плакала. То Громовик упав блискавкою, дав живоття синові і, перелетом, жартуючи, вбив батька. Мати дала синові імення Саіб.
Почав Саіб підростати. Цариця приставила до нього Гаруна-пашу, щоб він доглядав сина і виглядів, виховав його на раджу. Гарун приставив до Саіба вчителів. Маленький Саіб був дуже розумний хлопець і вчився так добре, що незабаром став трохи не розумнішим за свого напутника і вчителя, забивав баки в змаганнях Гаруновіпаші.
“О, погано! – подумав Гарун-паша. – 3 Саіба вийде дуже розумний раджа, а се для мене і для всіх пашів не на руку”.
Ото він “наговорив Фатьмі, що вчителі вже дуже мордують царевича наукою.
– Борони боже, ще дитина заслабне і умре! – казав він цариці. Цариця пойняла віри й попрогонила вчителів, а книжки позамикала в скриню. Гарун-паша звелів учити Саіба муштрів.
– Тобі, царевичу, треба вчитись воювати. Меч тобі в руки, а не книжка! – сказав Гарун-паша до Саіба. – Ти колись будеш славним раджею. Тобі треба буде воювати, землі забирати, царства руйнувати та слави добувати.
Але Саіб дуже бажав читати книжки, бо в його був великий потяг до книжок. Але мати одняла книжки, і він мусив щодня муштруватись.
Раз питає він у матері:
– Хто то, мамо, живе за стінами нашого палацу?
А вона каже:
– Городяни та селяни.
– А поїдьмо, мамо, та подивімось на тих городян та селян! – каже Саіб.
А мати каже:
– Тобі, сину, не годиться їздити нікуди, хіба до мечеті, бо ти будеш раджею.
– А мені, господи, як хочеться поїхати по нашому царстві та подивитись на людей! – каже раз Саіб до Гаруна-паші. – Хочеться мені подивитися, хто там живе в тих селах, які там люде, що вони роблять?
А Гарун-паша каже:
– Не можна, царевичу, щоб мужики бачили твої ясні очі, бо як вони побачать тебе, то зараз помруть.
111
– А як же вони живуть? Чи так, як і я, як ти? – питає царевич,
– Трохи так, а трохи не так, бо вони мужики. Ми їмо з золотих тарілок, а вони з срібних або фарфорових; ми їмо гусятину та курятину, а вони баранину; у нас гроші золоті, а в них срібні, – каже Гарун-паша.
– Ого! то й їм непогано жити на світі, – сказав Саіб, – а все-таки мені хотілось би подивитися, як люде живуть в моєму царстві.
– Не можна, не можна тобі й їздити та швендять по селах, як простому чоловікові. Тебе бог посадив на царство й панство і заборонив тобі бачитись з якимись там нікчемними створіннями. Один бог на небі, а ти бог на землі, – навчав Саіба Гарун-паша.
Саіб пойняв віри, але все-таки йому дуже хотілось побачити світ та людей. Мати й Гарун-паша не пускали його за стіни палацу, котрими був обмурований великий та пишний садок на кільки верстов понад берегом моря.
В той час, як Громовик упав з неба блискавкою на палац раджі Ахмата Вішни, Зірниця гуляла на небі й бачила, як Громовик перекинувся блискавкою і впав на землю. Її взяв жаль, і вона з горя слідком за ним упала на землю зіркою недалеко од моря і розсипалась золотими іскрами над хатою вбогого селянина Чонгара. В ту ніч Чонгарова жінка Зінаїда породила дочку.
Маленька дитина, розплющивши оченята, не заплакала, а засміялась. Од того сміху розлився світ по хаті, неначе од ясної вечірньої зорі. Батько злякався, мати здивувалась, а баба-повитуха промовила:
– З цієї дитини вийде щось дивне: це, мабуть, само небо послало вам на втіху та на радість не дитину, а вечірню зірку. Дівчину назвали Памірою, а люде прозвали її Зірничкою.
Ото росте Паміра розумна, гарна та пишна, як у саду вишня. Очі карі, великі та ясні, як зорі, брови чорні, тонкі, чоло біле, вид веселий, губи червоні, коса до пояса, стан тонкий та гнучкий. Всі люде задивлялись на неї та казали, що такої краси ні змалювати, ні в казці про неі розказати. Весела, як рання зоря, моторна, жвава, як морська хвиля, голос тоненький та голосний. Паміра вставала рано на зорі, йшла в берег до річки по воду, ставала до схід сонця, співала і сама складала такі веселі пісні так, що всі сусіди прокидались од сну; всі пташки в гаях об
112
зивались до неї. Заходило сонце, Паміра ставала на скелі над морем, дивилась на глибоке червоне небо на заході і знов починала складати й співать пісні, вже інші, сумні, жалібні, про людське горе. Вона не співала, а ніби тужила. Всі дівчата збирались кругом неї, слухали пісень, переймали, а потім самі співали їх.
– Чи вона царівна, чи королівна? – казали люде, дивлячись на Памірину красу та слухаючи її пісень.
Чонгар та Чонгариха були дуже вбогі люде й жили в низесенькій землянці, не мали ні худоби, ні грошей. Але з того часу, як почала підростати Паміра, все їм пішло на руку. Засіє й засадить Паміра своєю рукою город, все сходить та росте, як на дріжджах; посадить вона дерево в садку, дерево швидко приймається і за літо вижене паростки вище од хати; покропить бджоли росою, рої йдуть, аж гудуть. Як часом не було довго дощу, Паміра до схід сонця обійде поле, і роса впаде, неначе густий дощ, і хліб вродить, як золото. Став Чонгар заможніший, поставив собі в городі невеличку хатину, розвів худобу, спромігся поставити в садку невеличку пасіку. Але все-таки він зістався незаможним чоловіком.
Раз Памірі хтось показав, як читати по книжці, і вона одразу постерегла все і швидко вивчилась читати. До неї приходили за порадою навіть старі розумні люде. Паміра всім давала пораду, бо не цуралась і найбідніших людей в околиці, і всі казали, що не дурно ж їй дали ймення Паміра, цебто покрівля і захист усього миру.
Ото вже Паміра стала доросла. Всі хлопці на селі залицялись до неї. Двері од старостів увечері сливе не зачинялись. Засилали до неї старостів і з сусідніх сіл, навіть міщани та міські дрібніші купці. Паміра ні за кого не хотіла вийти заміж.
– За кого ж оце, доню, ми тебе оддамо заміж? – питала часом у неї мати.
– За того, мамо, оддайте мене, кого я щиро покохаю та хто матиме спроможність і силу оступитися за нас, простих людей. Я бажаю добра всім людям, але моє серце нахиляється до вбогих та безщасних.
– Ет! це твої вигадки та примхи! А я оце сподіваюсь кращих старостів од якогось царевича або княжевича, бо хіба є в світі друга дівчина, краща та добріша од тебе? – казала не раз мати, заплітаючи дочці довгі чорні коси в гарні дрібушки.
З – І. Нечуй-Левицький, т. 6.
113
– Я, мамо, зроду-звіку не пішла б за княжевича, якби він був гордий та не любив простих людей, – одказувала завсігди Паміра, – я б оддала красу свою і своє серце і навіть своє живоття тільки за щастя вбогих людей. Бачте, як нам важко жити в світі, як ми марніємо, тратимо силу од праці.
– Але де ж нам, доню, такого жениха взяти? Підеш, серце, за такого сірого та репаного мужика, як і твій батько. А ти робоча та вродлива на вдачу, то, може, будеш лучче жити, як ми з батьком живемо.
– А я, мамо, все думаю про те, щоб не тільки мені, але й усім убогим людям було добре жити на світі, – смутним голосом одказала Паміра, і на її очах виступили дві сльози, як дві росинки на чорних тернових ягідках.
Одначе час минав. Прийшла пора і для серця молодої дівчини. Вона частіше виходила ввечері на скелі на березі моря, довше стояла там, складала смутні пісні про кохання, палке, гаряче, як літній світ сонця. Вона неначе сподівалась когось з-за моря, когось виглядала, чогось турбувалась...
Тим часом царевич Саіб виріс високий та рівний, як явір над водою. Стара мати не могла натішитись його чорними очима, смуглявим рум’яним лицем та чорними кучерями. Сміливий та проворний, він любив катать по садку на баскому коні, перескакував через рови, через кущі, через потоки, неначе блискавка через хмари. Мати почала вмовлять його, щоб він оженився.
– Мамо, як угляджу будлі-де таку панну, яка мені часто сниться, то я ладен і ожениться, – сказав він матері. – Мені часто сниться якась незвичайна дівчина: лице біле, матове, як слонова кість, очі чорні, брови мов веселки на високому чолі. Сниться мені часом, що вона така легенька, як повітря або туман, і ніби все ходить в квітнику поверх левкоїв та гіацинтів і ні одна квітка не вгинається під її легенькими черевичками; часом сниться, що вона ходить по хвилях на морі, то ніби пливе на рожевих хмарах на заході сонця, в дивному зеленому убранні, вся в рожах та леліях, і співає такі дивні пісні, що в мене серце замирає. А в неї на голові вінок з рож, а над вінком сяє вечірня зірка...
Цариця звеліла всім пашам привести своїх дочок в садок, щоб син подивився на їх. “Може, знайдеться така, котра буде схожа на його мрію”, – думала мати.
114
Всі дочки пашів повбирались в дороге убрання, поначіплювали на себе золота та лиснючих дорогих діяментів і вийшли в садок на прогуляння на те місце перед палацом, де розстелялись, ніби дорогі килими, усякові квітники, де вода бризкала з фонтанів.
Саіб став коло вікна і придивлявся, чи не впізнає хоч сліду тієї краси, що йому снилась і привиджувалась. Гарун-паша тихенько підійшов до його і сказав йому:
– Ож придивись лишень, царевичу, до тієї чудової дівчини, що нахилилась, щоб зірвати троянду! Певно, вона тобі сподобається, бо кращої од неї й на світі нема.
Царевич подивився та й каже:
– Ота висока та суха, наче драбина, чорна, як циганка, з таким довгелецьким носом, як у чаплі? Ну, знайшов красуню!
Гарун прикусив язика, бо то була його дочка. Він хотів, щоб його дочка стала царицею.
– Ні, мамо, не така краса мені снилась, яка в тих поганеньких дочок пашів! Одна губата, друга кирпата, третя чорна, інша кривобока, – сказав Саіб.
Тоді мати послала накупити в цілому царстві найкращих невольниць, убрала їх в дороге прозоре убрання, поставила їх рядком кругом пишної зали й звеліла Саібові впізнавати ту красу, що манила його в сні чарами. Чудові невольниці сяли красою, як зорі в вечірньому небі, але Саіб не знайшов між ними такої, яка світила в його душі, мов вечірня зоря.
От Саіб і каже матері:
– Поїду я, мамо, по своєму царстві й по чужих краях: і свій народ побачу, і, може, де вгляджу або напитаю таку царівну або князівну, яка мені привиджується у сні, та й привезу вам невістку.
Мати не пустила сина з дому, не пустили його й паші. Тоді він покликав свого вірного товариша, молодого сина одного паші, Мурата, звелів йому набрати усякої харчі та вночі приплисти човном до однієї башти в садку. Мурат потаєнці приплив човном в садок. Саіб тихенько вийшов на берег, сів з Муратом на човен та й попливли вони морем по вольній волі.
Пливли день, пливли другий... та все недалечко од берегів, бачили вони на березі села, але як вони зроду не бачили сіл, то їм здалося, що то якісь могилки або здорові комашині купи.
8*
115
Ото на третій день припливли вони до скель, розкиданих коло берега. Сонце вже стояло на заході. Вода лисніла проти червоного неба. Тихі хвильки плескалися, ніби лащились до мокрого каміння.
Чують вони, якийсь дивний дівчачий голос співає пісні. Перша пісня була весела, як сміх. Дрібна луна лилася між скелями, неначе сипались та дзвеніли перли, падаючи на скло. їм вчувалося, що голос ллється з води, з хвилі. Вони оглядались навкруги й ждали, чи не випливе часом де з моря русява русалка, що співає та регочеться –в хвилях. То знов їм здавалося, що голос ллється з синього неба. На небі плила, ніби лебідь, рожева хмарка, і ніби з неї лився дивний голос, солодкий, як кохання. Коли це одразу несподівано розляглася пісня поважна та сумна. Саібові та Муратові здалось, що вона ллється з останнього променя сонця, котре розсипалось над морем на небі кругом заходу, ніби горіло й жевріло шпичасте червонозолоте колесо. Вони повернули човна до берега. Пісня полилася од скелі, котра стояла над берегом. Та жалібна пісня доходила до серця, вимовляла якусь втрату, якийсь смуток та жаль за втеряним щастям.
– Боже, чує моє серце якесь велике нещастя!–промовив сливе нишком Саіб. – Десь я чув цей голос, чув колись... давно-давно, неначе у сні!
Мурат повернув човна до скелі і пристав до берега. Саіб вискочив з човна і вглядів на скелі Паміру, облиту вечірнім світом. Він прийшов до неї, подививсь їй в вічі... Його душа одразу неначе заграла, звеселилась, серце ніби заспівало. Він упізнав ту дівчину, котра йому часто снилась. Йому здалось, що він вже десь бачив ті пишні зоряні очі.
– Чия ти, дівчино? Чи ти князівна, чи царівна? – спитав у неї Саіб.
– Ні, я не царівна і не князівна; я Чонгарева дочка, Паміра. Ось недалечко в садочку і наша хата, – обізвалась Паміра.
– А чи не можна в вас переночувати?–спитав Саіб. – Ми купецькі сини. їздимо оце по селах та скуповуємо пашню.
– Прошу до господи! Я спитаюсь в батька.
Ото пішли вони до Чонгаревої хати. Чонгар та Чонгариха саме тоді сідали за стіл вечеряти. Саіб одчинив двері в сіни і стукнувся лобом об одвірок. Він не звик на
116
хиляти голову в дверях. Увійшов він у низеньку хатину і ледве не достав головою до стелі.
Стара Чонгариха поставила на стіл миску “вареної картоплі та поклала чорний хліб.
Саіб поздоровкався і кинув очима по хатині. Йому здалось, що він увійшов у курник або в хлів.
– А де ж ваші світлиці та кімнати?–спитав він у Чонгаря.
– Та тут же наша світлиця й пекарня, бо другої кімнати у нас нема, – сказав Чонгар. – Просимо подорожніх вечеряти!
Саіб зглянувся з Муратом. їм обом хотілось їсти, а своя харч уже сливе вийшла. Саіб з Муратом сіли за стіл і поглядали на картоплю в глиняній мисці. Саіб узяв скибку чорного, як земля, хліба, вкусив один невеличкий кусінь, жував, жував і не міг проковтнуть, а далі виплював під стіл.
– А мені казали люде, що ви їсте щодня баранину на срібних полумисках! – промовив згодом Саіб.
– То, мабуть, вас, молодих, хтось старий дурив, – сміливо обізвалась Паміра.
– Одже ж ти, дівчино, сказала правду... Чи не можна зварити нам з десяток яєць та засмажить глечик молока? – спитав Саіб у матері, але стара Чонгариха спустила очі додолу і промовила:.
– Маємо тільки п’ятеро яєць. Хіба піду та дістану яєць та молока десь на кутку...
Вона обійшла куток і насилу достала десяток яєць. Паміра затопила в печі і зварила яйця.
– А молока немає у вас? – спитав Мурат.
– У нас на все село дві чи три корови, – сказала Паміра.
– А які у вас гроші, чи золоті, чи срібні?–спитав Саіб. – Мені казали люде, що в нас гроші золоті, а у вас срібні.
– Та то якийсь дурисвіт, мабуть, жартував, – промовила Паміра. – Ми і мідних грошей ледве маємо на хліб, а більше того, що ніяких не маємо.
– Мабуть, і справді з нас глузували якісь старі люде, нехтуючи вас, селян, – сказав Саіб. – Ти, дівчино, розумна, розумніша та краща за дочок пашів!
Паміра зирнула на огнисті Саібові очі й неначе впіз-
117
нала Саіба після довгої розлуки. Вона одразу його покохала, бо не бачила ще такого красеня.
– Ти не купець, ти й не пан. Ти або княжевич, або царевич, – сказала Паміра до Саіба.
– По чім ти, дівчино, мене впізнала? – спитав Саіб.
– По твоїх очах, по твоїх речах, – промовила сміливо Паміра. – Я бачила купців та панів, але ти не такий. Ти, певно, ще не бачив світу, ні людей, бо, мабуть, зріс в золотих палатах, де, мабуть, на тебе і вітер не віяв, і сонце не світило.
Саіб осміхнувся і здивувався, що молода дівчина неначе по книжці читає його життя.
– Ти, дівчино, і справді вгадала: я царевич, – промовив Саіб і ждав, чи не впадуть мертвими од його очей ці прості люде, як за це теревенив йому Гарун-паша. Одначе вони не померли й стояли мовчки. “Вбрехався Гарунпаша! Казав: як побачать мене мужики, то попадають додолу мертвими. А вони стоять живісінькі!” – подумав Саіб.
– Чи ти пак маєш вже жениха? – спитав Саіб у Паміри.
– Та до моєї Паміри люде шлють та шлють старостів, так що й двері в нас. ввечері сливе не зачиняються, а вона не хоче та й не хоче йти заміж, – тихо і боязко обізвалась Чонгариха.
– Чом же ти, Паміро, не йдеш заміж? – спитав Саіб.
– Тим, що нікого ще не полюбила, а може, й тим, що тебе ждала, – сміливо сказала дівчина, осміхаючись.
– Та й гостра ж ти, дівчино, на розум! – обізвався Саіб. – Коли ти правду кажеш, то я візьму тебе за жінку. Будеш зо мною царювати і мені правду казать, бо кругом себе я чую тільки неправду та облесливість. їдь зо мною, дівчино! Давно вже мені сняться такі пишні очі, такі чорні брови, як твої. Якась сила призначила тебе для мене, а мене для тебе; а яка сила, де вона, звідкіль вона, сього я не можу знати. Без тебе і сонце не світитиме для мене...
– Коли ти уподобав так мене, то я поїду з тобою хоч і на край світу, – промовила Паміра, – а як у тебе думка, щоб узять мене тільки за невольницю, то спасибі тобі за таку ласку! Я люблю волю більше, ніж тебе. Моє серце встоює за вольних, за вбогих та за безщасних.
– Та й моє серце до їх горнеться. Ти в цьому мені
118
до мислі, а як до мислі, то і до пари, – сказав Саіб і витяг з кишені капшук червінців і поклав на стіл.
– Це вам, старі, на гостинець та курочка, що несе золоті яєчка. Поставте собі гарну хату, купіть воли та корови, – сказав Саіб. – Бувайте здорові! Вбирайся ж, Паміро,в дорогу!
Паміра вийняла з скрині одежу, вийняла чарівний вінок з рути, зеленого барвінку та павиного пір’я і завинула його в хусточку. Вона попрощалась з батьком та з матір’ю та й сіла на човен з Саібом. Човен поплив, і Паміра заспівала на прощання з батьком та матір’ю пісню. Голос поліг тугою понад берегами.
Пливуть вони день, пливуть і другий. Третього дня вони доплили до чужого царства, де вже царював арабський емір Карапет.
Над морем піднімались високо в небо дикі, стрімкі, скелисті гори. Одні гострі верхи скель були червоні, неначе тліли, як жар, другі стояли чорні, як обгорілі, інші були фіолетові, а вище од усіх вганялась в небо біла гора, закидана льодом та снігом. В синьому чистому небі верхи скель визначались, ніби намальовані пензлем. А під горами стояв палац з позолоченими банями. Кругом його зеленів старий дивний садок, кругом обсаджений пальмами.
Човен пристав до берега. Саіб сказав Памірі:
– Постережи ж та гляди добре човна, а ми з Муратом забіжимо в гості до царя Карапета та подивимось, як проживає мій сусід. Але як я оце піду до нього в палац, коли в мене нема дорогого убрання?
– Скажи Карапетові, що ти не зумисне приїхав до його, а випадком вступив по дорозі, – сказала Паміра.
Саіб та Мурат попростували до палацу. Між двома зубчастими баштами стояла велика брама; коло брами лежали два приковані ланцюгами леви. Саіб та Мурат пройшли через браму, перейшли садок і увійшли в палац. Саіб сказав служникам, щоб оповістили Карапета, що сусід царевич Саіб, гуляючи човном по морі, завернув до палацу і хоче з ним побачитись. Служники ввели Саіба й Мурата в палату. На золотому троні сидів старий цар Карапет з сивою довгою бородою. На йому блищала вишита золотом мантія, а на голові сяв золотий вінець, обсипаний дорогими діяментами. Саіб поклонився йому і привітався з ним.
Старий Карапет гордовито подивився на Саіба з свого трону, бистро окинув оком його просту буденну одежу і
119
не глянув навіть на його товариша. Він схилив голову і щось думав; потім звелів невольникам застелити стіл, попросив гостей на обід, сів і сам поруч з ними, але все насуплював брови і більш мовчав, ніж розмовляв.
Тим часом Карапетова дочка Милексита заглядала з своїх покоїв в залу через віконце з кратками, котре було зроблене високо в стіні, сливе під стелею. Вона була вже немолода, негарна, дуже чорна, ще й горда, як і її батько. Вглядівши палкі Саібові очі, рум’яні щоки та чорні кучері, вона зразу покохала його так, що трохи не вискочила з своїх покоїв та не побігла до царського стола. Стара нянька вхопила її за рукав, вп’ялась руками, мов п’явками, і насилу вдержала її за руку.
Пообідавши з Карапетом, Саіб сказав:
– Вибачай мені, ясний раджо, що я так по-простацькій заїхав до тебе, гуляючи по морю на човні, але смію спитати тебе: чого ти такий сумний та неласкавий до свого сусіди? Може, тебе будлі-чим прогнівав мій батько?
– Та то, Саібе, в мене з твоїми предками давнє ворогування. Двісті год минуло, як прапрадід твого батька воював з моїм пра-прапрадідом і одняв од його один город та двоє сіл, забрав сто волів, двісті овечок, три корови, два бугаї та три поросні свині. Це записано в наших старих пергаментах. І я вчора неначе зумисне за це прочитав. Це для мого роду велика гана й приниження. Я не можу бути твоїм щирим приятелем, хоч ти мій сусід...
Саіб прикусив спідню губу, уклонився Карапетові й мовчки вийшов з палацу. Милексита не втерпіла і, заслонивши вид густим серпанком, прожогом вибігла в садок, щоб останній раз глянути на Саіба. Вона дивилась на його з-за кущів троянд, як він ішов між квітками, потім вхопилась за серце і впала на траву. Стара нянька насилу довела її до покоїв.
Саіб сів у човен і поплив коло берегів моря до своєї столиці. Діждавшись ночі, він пристав човном до берега в садку свого батька і повів Паміру до високої башти, котра стояла на скелі над самісіньким берегом серед високих пальм. Він увів її в маленькі, але гарно і чисто прибрані покої в домку, що стояв спостінь з баштою, і звелів їй там зостатись. Мурат покликав одну служницю, Селиму, звелів їй зостатись з Памірою в башті, служити їй і приносить їсти й пити, усякову їжу й вино. Саіб обіцяв
120
одвідувати Паміру, поки він стане царем та й візьме її за жінку.
Саіб з Муратом тихенько 'вернулись у свої покої та й полягали спати.
III
Вранці в палаці і в місті пройшла чутка, що царевич вернувся. В палаці все заворушилося. Збудили царицю. Цариця прожогом побігла до сина в кімнату і кинулась і вхопила в обнімок та цілувати. Націлувавшись, вона стала сердитись та докорять синові, що він поїхав в світи, її не спитавшись. Почала вона розпитувати, де він був, що він бачив?.. Син розказав все дочиста про свою мандрівку й пригоди, тільки нічого не сказав, що привіз з собою ту красуню, котра все привиджувалась йому у сні.
– Ото, мамо, наші паші набрехали нам, що в нашому царстві всім добре жити. Я бачив на свої очі свій народ, і мені здалось, що то навіть не люде... а ніби якісь животини або мавпи, щось тільки схожі на людей. Ой мамо, мамо! Як вони живуть! що вони їдять! як вони працюють! Нігде правди діти – погано в нас!
Саіб розказав, що заїздив до сусіди еміра Карапета; розказав, як той царьок гордо і непривітно обійшовся з ним. Мати страшенно зобідилась, розгнівалась і пішла та й розказала своїм пашам. Паші розлютувались і обіцяли помститись над Карапетом, як тільки Саіб стане раджею.
Минуло кілька день. Мати примітила, що її син ходить все смутний, все чогось задумується та часто кудись утікає з палацу, неначе десь ховається.
– Чого ти, синку, нудишся? Може, ти надивився на всякі дива на світі і тобі в нашому палаці стало невесело? Маєш волю, маєш золото-срібло. Розважай себе усім, чим тільки твоя душа забажає!
Вона покликала молодих синів пашів і веліла їм забавляти сина кінським скаковищем. На великий вигон виїхали сини пашів на дорогих конях. Вивели й Саібові такого арабського коня, котрому й ціни не можна було скласти. Винесли йому дорогий убір, обсипаний дорогими діяментами. Саіб зирнув на коня і повеселішав. Він не схотів вбиратись в дорогий убір, надів червоний простий жупан і скочив на коня. Кінь став дибки й захріп. Сини пашів стали з ним поруч на конях, і всі вони покатали наввипередки. Саібів кінь розпустив хвоста по вітру, роздув нозд-
121
pi, насторочив вуха й покатав, як стріла. Всі зостались позаду. Саіб почутив у собі живу силу вітру та блискавки, торкнув коня в боки золотими острогами. Кінь катав, неначе летіла стріла, не черкаючись копитами об землю. Червоний жупан на Саібові миготів, як блискавка. Саіб прикатав до палацу, кинув поводи, сів на східцях і знов задумався. Вже навіть не дивився на ігрище.
– Чогось мій син журиться. Він щось має на серці та не хоче признаться. Треба його забавлять, – сказала мати пашам. І вона звеліла покликати в палац усіх пашів з жінками й дочками. Ще й сонце не зайшло, а палац наче запалав світлом. Велика світлиця ніби палала од світла. Цариця сіла на золотому троні й посадила поруч з собою сина. Гості сіли за довгі столи. Чорні невольники та білі гарні невольниці розносили дорогі страви й усякі наїдки на золотих тарілках та вина в золотих кубках. Після обіду розіслали в залі перські килими. Увійшли невольниці з арфами і заграли чудові пісні до танців. Баядерки висунулись рядком нешвидкою поважною ходою з дверей з другої зали, закутані в легкі прозорі індійські покривала, і почали танець. Саіб схилив голову, подивився, а потім згодом вже й не дивився на той танець.
Після танців знов одчинились двері і увійшла найкраща невольниця. Вона сіла серед зали на срібному стільчику, заграла на арфі й заспівала пісню про кохання.
Саме в той час в одчинені вікна з садка полилася пісня ще голосніша й краща, ще гарячіша. Чудовий голос лився, ніби з неба, і заглушив пісню гарної невольниці. Голос лунав по садку. Розляглися по залі трелі, ніби солов’їні. Здавалось, защебетала дужим голосом якась невідома пташка.
Саіб підвів голову. В його очах блиснув ніби огонь. Гарячий рум’янець вдарив йому в щоки. Всі в залі схопились з місця. Невольниця замовкла й сама почала слухать той спів. Саіб вибіг з зали у садок. За ним кинулась мати, а слідком за 'нею рушили довгі рядки пашів та панянок.
За баштою над садком блищала вечірня зірка, велика та ясна. Світ, то червоний, то зеленуватий, миготів, дрижав, переливався. Зоря сяла, світила на садок, розливала кругом себе далеко світ. І звідтіля лився той дивний голос то тихо-тихо, як шумить потічок, то голосно й весело на ввесь сад, як весняна пісня соловейка.
122
– Це ти, царевичу, привіз із-за моря якусь райську птицю та й пустив у садок, – обізвався Гарун-паша.
– Я вгадую, яку це пташку привіз ти, сину. Це не зоря, це краса дівоча, – одказала мати.
І справді, одна мати вгадала правду. Саіб зараз побіг в садок. Він попрямував до башти. На скелі стояла Паміра в рутяному вінку і співала пісню до зорі. Вінок тріпотів без вітру, тріпотів сам по собі і з його лився світ на садок, на скелі, на море. Лице в Паміри світилось такою красою, очі блищали таким блиском, що Саіб припав до її плеча і не мав сили одійти од неї і вернутись до гостей.
– Зоре моя вечірня! Я, здається, любив тебе ще тоді, як і на світ не родився. Десь ти з неба впала на землю на моє щастя, – тихо говорив Саіб.
– Чи ти пак знаєш, що та невольниця, котру ти при
ставив служити мені, водила оце мене в палац. Я бачила все. Яка там велика розкіш! Скільки там золота та срібла! Яке дороге убрання на твоїй матері, на жінках та на панянках! Навіщо така розкіш, така пишнота? Скільки-то грошей марнується на ту розкіш!
– Цю розкіш мати дуже любить. Я буду жити простіше, як повінчаюсь з тобою, – промовив тихо царевич.
– Вертайся, царевичу, до гостей! Вертайсь, а то як вони дізнаються, що я тут, то згублять мене з світу.
– Як згублять тебе, то згублять і мене, – сказав Саіб і вернувся до гостей.
Царевич вернувся в палац, поскидав з себе дороге убрання, вбрався в простеньку одежу і вийшов до гостей. Мати глянула на його і почервоніла з дива.
– Нащо ти, сину, вийшов до гостей в такому простому убранні? – тихо спитала у його мати.
– На те, мамо, що я не люблю розкошувати та марно тратити гроші, – нишком обізвався Саіб, але мати не вірила і сказала:–Я догадуюсь, хто тобі нашептав такі думки. Може, ти скажеш, щоб і я убралась в таке дрантя, в яке оце ти вбрався? Щось єсть! Щось трапилось!..
Син сидів мовчки. Цариця надулась і насупилася. Гості почали шепотіть одні другим на вухо, переморгувались. Вечір скінчився якось невесело, і гості розійшлись.
Од того часу щовечора і щоранку на горі чути було по всьому величезному садку дивні Памірині пісні. Вона гуляла понад морем і співала та себе розважала.
123
– Сину! Хто то співає в нашому садку таким дивним голосом? Кого ти привів в наш садок? Чи царівну, чи князівну, чи, може, приманив якусь русалку?–питала цариця в сина.
– Я, мамо, наглядів в одному селі дочку селянина Чонгара та й привіз її в човні. Там, мамо, така красуня, про яку тільки в казках розказують, яка мені часто снилась у сні.
– Нащо ж ти її привіз? – питає в його мати.
– Бо я її уподобав, і вона буде моєю жінкою.
– Хто? Ота Чонгарівна? Ні, сину, цього ніколи не буде! Нехай вона буде твоєю невольницею, а женитись тобі треба на царівні!
Цариця покликала Гаруна-пашу та й каже йому:
– Чи ти пак знаєш, кого привіз мій син у мій садок? Якусь мужичку Чонгарівну і хоче її настановить царицею. Ти розумієш, що з того вийде...
– О, розумію! В палаці запахне духом Чонгарів, і тоді одразу нам приборкають крила. Пхе! я не люблю цього духу!–сказав Гарун-паша.
– Пхе! пхе! – пхикнула і собі цариця і налила в хусточку пахощів та й притулила хусточку до носа.
– Коли б пак од того духу можна було оборонитись хусточкою з пахощами... – промовив Гарун-паша, – а то мужва підійме носа, а в наших кишенях буде – свись! От що! Це найстрашніша річ!
– Піймаємо ту птаху в садку та й... – промовила цариця і чикнула себе пальцем по шиї.
Стара цариця задумала згубити з світу Паміру. Одного ранку вона встала дуже рано, ще вдосвіта, як син ще спав, звеліла кільком пашам та невольникам йти з нею і впіймати ту дівчину, що співала в садку.
Тільки що блиснула зоря на небі, Паміра стала на високій скелі і залилась піснею...
Стара цариця потюпала доріжкою до тієї скелі, аж засапалась. За нею бігли паші. От-от уже недалечко була та скеля! Голос лунав близько. Але доріжка добігла до печери в скелі. Далі не було навіть стежки. Місце було заросле кущами, високим бадиллям та бур’яном. Вона ступила ногою на траву й замочила золотий черевик. Вона звеліла невольникам вистругать дерен і прочистити заступами доріжку. Невольники кинулись стругати дерен. Цариця сіла на камінь і ледве дихала.
124
– Я звелю зашити її в мішок та вкинути в море! – сказала цариця з злістю. – Гаруне, піди та принеси мішка! Ми впіймаємо в мішок ту пташку!..
– Ось є мішок і зав’язка! я взяв з собою, бо я знав, чого вам треба, – сказав Гарун-паша.
Він показав прездорового мішка і мотузка.
Невольники простругали доріжку, посипали її піском. Пісок був вогкий, і цариця боялась ступати черевиками на вогкий пісок. Поки побігли за сухим сукном, поки розстелили його по доріжці, щоб цариця не застудила ніг, Паміра перейшла на друге місце, в долину, над самий берег моря. Місце було заросле бур’яном. Цариця кинулась просто по росяній траві, заплуталась в лопусі і задрипалась трохи не по пояс. Вона добігла до берега в долину, а дівочий голос почувся аж на другій скелі, а потім полився в гущавині лісу. Цариця та паші бігали, бігали, плутались у високій траві, позадрипувались по самий пояс і з тим вернулись в палац. Сонце зійшло. Затихла й пісня дівоча.
Тим часом Селима, приставлена за служницю до Паміри, з-за кущів бачила, як цариця з пашами шукала Паміру скрізь по садку. Вона зараз побігла і все розказала Памірі. Паміра покинула покої в башті й перейшла жити в одну печеру в скелі серед страшної гущавини. Вони вдвох попереносили в печеру ліжка, стільці та стіл, обвішали стіни килимами, заслали землю циновками.
Стара цариця трохи не луснула од злості, а потім її взяла страшна цікавість – побачити ту співучу дівчину, котру привів Саіб. їй все уявлялось, що син її дурить; він десь викрав якусь царівну або князівну; ото вона сама причепилась причепою до сиіна.
– Приведи-бо та покажи нам те диво, котре ти привіз з-за моря, – аж просила вона сина, аж намагалась щодня.
Пашихи та пашівни так само не знали, що й робити од цікавості: і їсти перестали, й спати не спали, і не вмивались, і не чепурились, та все просили царицю, щоб вона впрохала й вблагала сина привести в палац те диво дивне, що співає в садку.
Саіб довго одмагався, а далі згодився привести Паміру в палац.
Одного вечора цариця оповістила про те всім пашихам та їх дочкам. Всі думали, що царевич приведе в палац
125
якусь чужеземську царівну або князівну, повбирались в дороге убрання, поначіплювали на себе золота та дорогих діяментів і прийшли ввечері в палац.
Саме в той час надворі була велика спека. Сонце піднімалось вдень сливе до середини неба й шкварило нещадимо. В палаці була духота, як у лазні. Стара раджиха звеліла усім двірським зібратись не в великій світлиці в палаці, а в другій світлиці в дворі, де не було й стелі. Кругом цієї світлиці, котра була схожа на дворик, стояли з чотирьох боків колони і піддержували спадисту покрівлю й стелю. З одного боку між вищими колонами під вищою стелею стояв трон з кріслом, завішаний зверху аж до стелі червоним оксамитовим балдахіном з золотими торочками. Коло дверей на приході з садка був фонтан серед зеленого кружала усяких квіток, обкладеного зеленим дерном. Вже смерком цариця звеліла пустить воду в фонтан. Вода зашипіла, забилась в ключі і бризнула дрібнесеньким дощиком вгору, ніби густою мрякою. В цій широкій чудній горниці стало не так душно. Замість стелі синіло темне небо, а на небі заблищали незабаром ясні здорові зорі, неначе стеля в горниці була з темно-синього сукна, обсипана великими блискучими діяментами. Високі пальми з двох боків тієї горниці неначе заглядали зверху в ту горницю своїми кучерявими верхами, дивились на фонтан та на квітки в траві навкруги фонтана та сподівались підглядіть якісь тайни, котрі діялись в цих потаємних палацах індуських раджів, часом і кроваві душогубства й усякові проступства...
Як “вже зовсім смерклось, цариця вбралась і ждала з гістьми сина та його потаємно нареченої красуні. їм усім здавалось, що Саіб, блукаючи за морем, викрав якусь заморську царівну або князівну.
Ото зібрались вони у великій залі. Невольники поставили столи з винами та з дорогими стравами й усякими наїдками.
Як тільки смерклось, Саіб узяв за руку Паміру й повів до палацу.
На троні в кріслі з слонової кості під червоним балдахіном з золотими торочками сиділа раджиха. Кругом неї й попід колонами сиділи пашихи з дочками та паші. Всі не зводили очей з дверей. Коли се невольники раптом одчинили двері, і на поріг ступила Паміра поруч з Саібом,
126
висока на зріст та гарна, з дивними іскряними очима. Вона була убрана в білу довгу сорочку, вишиту чудними взірцями, в червоні черевики й прикрита білим довгим серпанком, а в руці держала зелений вінок-трепіток. Саіб привів її до матері. Раджиха гордовито оглянула Паміру і здивувалась: вона не бачила ще на своєму віку, за все своє живоття такої краси. Всі гості заворушились і зашепотіли:
– Яка краса! Які лиснючі чорні очі! Які брови! Краса, як у царівни! Але ж убір! Який простий та вбогий! Це, мабуть, не царівна... це, мабуть, якась проста селянка.
“Це таки проста мужичка!”–подумав Гарун-паша.
Саіб сів і посадив коло себе Паміру. Невольники рознесли кубки з дорогим вином.
Гарун-паша взяв золотий кубок і подав на золотій тарілці Памірі. Паміра промовила:
– У нас, простих людей, такий звичай: господар частує гостя і до гостя перший п’є. Випий, пашо, до мене, а тоді я вип’ю до тебе!
Гарун одразу зблід і спустив очі. Він не випив до Паміри ні крапельки, а мовчки оддав кубок ближчому невольникові. Невольник не втерпів і, одходячи до дверей, сьорбнув трошки вина з кубка і на дверях покотився мертвий. Гарун-паша потаєнці всипав в той кубок отрути...
Невольники принесли дорогі страви і поставили на столі перед гістьми. Гарун-паша взяв одну тарілку і поставив перед раджихою, а другу поставив перед Памірою. Паміра промовила:
– Яз простої сім’ї, а в нас, простих, така поведенція, що всі їдять з однієї миски!
Вона й не доторкнулась до страви.
Раджиху брала ненависть та злість. Вона почала дорікати Памірі:
– Мабуть, ти дочка якогось великого раджі, що така горда та пишна; нічого не їси, нічого не п’єш у нас, в наших покоях; де ж твої слуги, невольники та невольниці? Певно, ти навезла їх дуже багато! – промовила раджиха.
– Яз простого роду і не маю невольників і люблю, щоб і я була і всі кругом мене були вольні, – сміливо сказала Паміра.
127
– Які погані слова! – зашепотіли тихо паші та пашихи.
– Де ж твої, царівно, дорогі убрання та діяменти? Чи, може, ти гордуєш нами, що не вбралася до нас в дорожче убрання?–знов ущипнула Паміру раджиха.
– Коли в кого душа вбрана в добро, честь та любов, тому нема на що чепляти на себе півпуда каміння та золота!– сказала Паміра. – В мене простий убір, та й той я ношу поти, поки не зноситься, аби був чистий. Я не роблю так, як інші, що раз надіне шовковий убір та й кидає,
бо другий раз його надівати йому вже не личить.
Раджиха й пашихи од сорому аж почервоніли і прикусили язики.
– Чи довго ти, князівно, пробуватимеш у нас в гостях? – спитав Гарун-паша.
– Я ладна й сьогодні покинути вас, – сказала Паміра, – та моє серце мене не пускає. Тільки моє серце оце моя неволя! бо приборкало мені крила, і я не вольна летіти, куди схочу.
– Чи зугарна ж ти робити яку роботу: золотом шити, шовком ткати, перлами вишивати? – насмішкувато спитала раджиха.
– Я люблю працю, – сказала в одповідь Паміра, – вмію і на сорочку собі напрясти. Та якби й ваші двірські самі пряли собі на сорочки, самі шили собі убрання, то не впали б у гріх. Менше мали б часу на усякі збитки. А то вони живуть чужою працею, а самі тільки байдики б’ють та посиденьки й походеньки справляють...
– Яка нахабність! Які безчесні мислі! – зашепотіли двірські стурбовано. – Вигадала якусь працю! Що вона плете? Зашийте її зараз у мішок та викиньте в море! В мішок її!
– Чом же ти, Чонгарівно, не надіваєш свого дорогого вінка та держиш його в руці? Мабуть, ховаєш на більше свято, – засміялась раджиха.
Паміра встала й наділа на голову вінок з барвінку, рути та павиного пір’я. Зелене листя, павине пір’я затріпотіло; з вінка полився дивний брильянтовий світ. Пишна краса Паміри заблищала, як дорогий алмаз. Чорні великі очі засвітились розумом; біле чоло з тонкими бровами засяло. На щоках заграли рожеві рум’янці. Уста зацвіли, мов троянда. Неначе вітром принесений, впав на її плече білий, довгий, прозорий серпанок, обсипаний рожами, й
128
оповив її ніби весняними хмарками і послався кругом неї хвилями. Перед усіма одразу засяла краса небесна, висока. Здавалось, ніби зорі впали з неба на залу й вплелися в Памірии вінок. Світ од вінка лився, дрижав, розійшовся по всій світлиці. Духота в залі щезла. Повіяло прохолодою майського ранку. Зверху посипалась дрібна роса, мов бісер. Краплі падали на гостей, на столи, і вкупі з краплями посипались дрібнесенькі рожі та фіалки. Горниця сповнилась якимись нетутешніми дивними пахощами, од котрих мліла душа, а серце наливалось коханням, добром та щастям. Десь високо в небі защебетали соловейки.
Всі гості схопились з місця і мовчки з дива дивились на Паміру.
Паміра заспівала торжествену пісню про волю людську, про кривду та правду на світі, потім простягла руку до Саіба, взяла його за руку і попліч з ним вийшла з світлиці.
Всі остовпіли... Усі двірські панії й панни помліли. Стара цариця стояла коло трону і тільки дивилась переляканими очима на слід Паміри. А через двері та покрівлю дзвеніла з садка Памірина пісня:
Я всім людям даю щастя...
Всім волі бажаю!
IV
Того-таки літа Саіб, вже дорослий, став раджею. Цариця та паші почали держати між собою раду.
– А що, мої любі паші! 1 епер час нам направити молодого раджу на пряму й добру путь, бо через ту свою селянку він зовсім збився з нантелику, – сказала цариця. – Як ти думаєш, мій любий Гаруне-пашо?
– Ти правду кажеш! Треба роздмухати в йому божу іскру, заохотити його до войни, до слави, до славних побід, до пишноти та блиску. Задумаймо й почнімо войну. Саіба скривдив арабський емір Карапет. От ми й підкрутимо під його хитру та мудру штучку.
– Добре радиш, Гаруне! – сказала цариця і покликала на раду Саіба.
Вчені браміни поприносили старі пергаментні документи. Перед Саібом розгорнули цілу ослячу шкуру, схожу на стару ганчірку, поточену міллю та черв’яками.
– Дивись, молодий раджо, які тут давні наші й твої
9 – І. Нечуй-Левицький, т. 6.
129
Кривди списані! – сказав Гарун до Саіба. – За п’ятсот год передніше один пра-пра-пращур-щур Карапетів напав на наше царство і одвоював од нас оті землі, поля та сіножаті, що стеляться над морем до самісінького порога його палацу. То все було колись твоє!
Саіб почутив кривду в серці, неначе його якась колька шпигнула в серце, і насупився. Він згадав, як його гордо привітав у себе Карапет.
Другий брамін приніс кільки старих козлиних шкір, списаних неправдами Карапетових предків. Десь в льохах познаходили здорові кам’яні плити, де були видовбані долотом слова про давні дії царства. Десять невольників принесли ті плити в горниці і поклали перед Саібом.
– Читай, високий раджо! які тут кривди списані! – сказав Гарун-паша. – За тисячу год перед цим один предок Карапетів забрав у нас оті скелі, під котрими стоїть його палац, ще й опоганив наше царство: звелів дати як подать стільки ослів, скільки у нашому царстві пашів, а в своєму палаці звелів намалювати себе на троні, а перед собою на колінах усіх взятих в полон наших пашів з ослячими та баранячими головами, а самого тодішнього раджу, цебто твого пра-пра-пращура-щура з дурною курячою головою. Оповісти Карапетові войну і помстись!
Саіб спахнув, як присок. В його душі заклекотіла ненависть і жага помсти.
– Помщуся ж і я й добуду слави! – аж крикнув Саіб. – Моє славне ймення пронесеться од краю зехмлі до краю. Моє славне ймення на віки вічні запишуть на ослячих шкурах... “Але, – подумав він, – треба передніше спитати Паміри й порадитись, що то вона скаже...”
Він пішов до Паміри й розказав їй за свою думку.
– Брязнуть ваші шаблі, поллється людська кров ріками. Загримлять гармати, стогоном застогне земля. Ви зарегочетесь побідним реготом, а 'ваш регіт виллється людськими сльозами. За вашими слідами поженеться пожежа, голод та смерть. Доки ви бряжчатимете шаблями? Доки той брязкіт лунатиме в світі смертю, кров’ю та сльозами?.. Ви вороги людського спокою, щастя, людського розуму! Ви темна шкодлива сила: любите чужу смерть, неначе дороге якесь насіння... Чи завоюєш же ти Карапетове царство?.. А як не завоюєш?.. Що тоді буде? Як ти загинеш, то й я вмру за тобою!
– Але ж Карапет мене зобидив. Я цього йому не по-
130
дарую. В моїй душі неначе заграла буря, заблищала блискавка; хочеться-таки погуляти. Раз погуляю, поб’юся з ворогами та й закаюсь! – сказав Саіб.
– Заіржуть твої коні, завиють голодні вовки в лісі, сподіваючись поживку...
І в Паміри на очах виступили сльози. Вона втерла їх вишиваним рукавом.
Загриміли труби, загули бубни: то молодий раджа скликав військо і оповістив Карапетові війну. Військо крикнуло, аж в лісі залящало, аж луна пішла горами. Заревли гармати, земля задвигтіла.
Саіб літав на арабському коні поперед війська. На бенкет кровавий він убрався, як на велике свято. Сяло золоте убрання, обсипане діяментами. На шапці блищали білі страусеві пера, обсипані росою з алмазів та ізумрудів. В Саіба дрижала кожда жилка, кров грала в жилах, кипіла, неначе в ключі вбивалась. Дика жадоба руйнування, жадоба слави та багатства, чваньковитість, гордість заклекотіли в його душі, наче окріп. Він чув, як кров горіла в його жилах якимсь надзвичайним огнем, як серце бажало блискавок та грому, од котрого гинуть тисячі душ, ллється річкою людська кров, стогнуть од одчаю тисячі матерів та жінок...
Три тижні йшло військо через столицю, три місяці слідком за військом їхали карети та вози воєвод-пашів з усяким добром, з наїдками, з винами, з дорогими наметами, пуховими бебехами... Паші виїжджали на війну, ніби на веселі влови.
Військо стало на границі Карапетового царства. Саіб звелів поставити свій шовковий червоний намет на пригорку. На наметі поставили срібного орла з золотими крилами. Золоті шнури спадали по наметі до самої землі. Червона корогва високо метлялась над орлом. Білі та зелені пашівські намети, прикрашені золотими шнурами, розкинулись кругом Саібового намету. Поле наче зацвіло кольоровими наметами, ніби лука квітками.
Старий Карапет вивів проти Саіба своє міцносиле, бадьористе, хоч невелике військо. Сам Карапет виїхав простенько убраний, в чорному убранні. Військо його рушило лавами і вдарило на Саібове військо. Повалились люде, неначе тріски полетіли під сокирою зручного, жвавого дроворуба. Річками потекла кров з спадистого пригорка на лучану зелену місцину. Бились вони день, од
9*
131
ранку до самого вечора. На заході сонця Саібове військо ослабло, знесилилось, подалось. Карапетове військо обступило намети пашів і намет молодого раджі... Паші і Саіб попались в полон...
Сонце зайшло червоне-червоне, неначе вмочене в кров. Здавалось, ніби люде забризкали своєю кров’ю його золоте кружало. Впала на землю темна ніч. Ще чорніша ніч впала на Саібову душу. Саіб сидів в свому наметі сумний та понурий і схилив голову на руки.
“Чи це сон був, чи правда? –неначе у сні майнув перед ним цей страшний кровавий день. – Де взялася та кровава буря, що збурила в мені кров? Де взявся той огонь, що запалив моє серце жадобою слави, честі, помсти! Схопився той огонь в моєму серцю, а паші роздмухали його в полум’я... Не пройде моя голосна слава од краю землі до краю; блискавкою піде од краю світу до краю моя недобра слава, зганять моє ймення усі люде і малі діти... А тепер гордість вгамувалась, серце прохололо, а душа ніби громом прибита. Я ніби орел, приборканий в клітці, в неволі... Ох, яка ж гірка неволя! Чи є що в світі гірше од неволі? Усі скарби з своїх скарбниць оддав би за волю, тільки б хіба не оддав однієї Паміри...”
Саіб вхопився обома руками за голову. Голова горіла, неначе розпечена в огні. Коли це тихенько чиясь маленька смуглява рука одкинула шовкове полотнище в дверях намету. Увійшла висока постать в одежі арабського воїна. Лице було заслонене темним тонким серпанком. Через дві проріхи блищали білки великих очей.
– Добривечір тобі, Саібе! – зашепотів тихий голос. Голос був м’який, дівочий. – Я Милексита, царя Карапета дочка. Не лякайся й [не] жахайся! Я вступила до тебе не по своїй волі. Я питалась дозволу в мого батька і прийшла тебе визволить з полону та захистить од безчестя та неслави. Ти вольний! Іди з свого намету і вертайся додому. Пам’ятаєш, як ти заїжджав до мого батька? Я бачила тебе через віконце і покохала тебе на віки вічні. Я вмираю за тобою і вмру, як ти од мене одкаснешся...
– Я не піду по добрій волі з полону, – тихо обізвався Саіб. – Ue було б не по-лицарському.
– Одже ж вийди та подивись! Військо стереже тільки намети твоїх пашів. До твого намету ніхто не насмілиться й приступити. Ти вольний! Батько мій не скривдить тебе, не накладе на тебе свої руки. Прощай, прощай!
132
Тікай та пам’ятай про м&не! Ти будеш моїм, я буду твоєю...
І Милексита вийшла. Вона ублагала батька випустить Саіба, але за те попросила в батька постановить йому таку умову миру: Карапет мириться з Саібом, не одбере його царства ні клаптика поля і робить честь йому, велику честь: бере його собі на зятя і оддає за нього свою дочку. Карапет знав про доччину любов до Саіба й пристав на прохання своєї єдиної коханої дочки.
Незабаром Карапет вступив в Саібів намет і оповістив йому свою волю. Саіб думав, довгенько думав, нічого не придумав та й пристав на вмову помиритись з Карапетом. Карапет ласкаво попрощався з Саібом і випустив його на волю. Він обіцяв незабаром прислати до його своїх посланців і з ними свою дочку.
“Невже для мене воля й честь краще од кохання? Що це я вчинив? Я продав своє серце! продав свою любов! Я впав низько, впав на самісіньке дно якоїсь темної ями... Чи видерусь я з неї на ясний світ?” – думав Саіб, вертаючись у своє царство без війська, без пашів-порадників, продавши своє легковажне серце.
Не басував кінь під Саібом, неначе почував горе свого пана, а йшов тихою ступою, спустивши вуха. Море і землю крила вечірня імла. На заході хмарки горіли на вечірньому небі, горіли і згасли. Зійшла пишна, як любов, вечірня зоря. Саіб зиркнув на зірку. Зірка ніби сказала йому докір...
Усіх пашів велів Карапет закинуть в залізні клітки і з тріумфом везти через своє царство і через свою столицю. Поперед усіх повезли в клітці Гаруна-пашу, мов ведмедя. Він сидів на помості, понурився, підобгавши ноги, і навіть на людей не дивився од великого сорому. Після того Карапет повипускав пашів з кліток і звелів вивести їх на базар. З перекупок та перепродух поздіймали старі патинки, порозтягали пашів серед базару і дали їм по сто поляпасів патинкових. Старі сидухи й перекупки гнали їх кочергами через торжок і вигнали за браму з города. Паші мусили пішки плентатись до границі, заплативши Карапетові великий викуп.
Саіб вернувся в свою столицю з тяжкими думами. Він зараз пішов до печери, де в домку жила Паміра. Паміра придивилась до його, зирнула на його зблідле лице і все вгадала. З її очей закапали сльози.
133
– Твоє військо побите?–спитала вона в Саіба.
– Побите, і я пристав на безчесний мир з Карапетом. Чом я тебе не послухав, тебе, простої людини, але правдивої? Тільки од тебе, Паміро, я чув правду. Кругом мене одна неправда та облесливість. Лучче б я був простим чоловіком і звікував свій вік у цій печері в садку, тільки вдвох з тобою!..
Саіб довго говорив з Памірою, але не сказав, що обіцяв Карапетові женитись на його дочці.
Тим часом після війни народ в царстві зубожів: од його позабирали до війни коні, худобу, пашню. Пішов по царстві помірок й пошесті. Обідрані, голодні люде гинули од чуми та од голоду. Народ не витерпів, кинувся в столицю. Великий натовп народу підступив під ворота Саібового житла. Люде просили хліба, домагались свого права нарівні з пашами...
Саіб та стара раджиха зібрали в свою світлицю усіх пашів на пораду. Двічі на день збиралася рада.
Ввечері Саіб потай од пашів та од матері ходив на нараду до Паміри. Паміра, як селянка, намовляла Саіба, щоб він послухався народу і попроганяв од себе зависних, нечесних та здирливих пашів.
Паші репетували, щоб Саіб вдарив на народ військом і розпудив його. Саіб не знав, що почати і що діять...
Одного дня він вийшов на високу башту і глянув на майдан. Скільки можна було скинути оком, стовпище людей чорніло, неначе пооране поле. Було чути гук, крик, плач смерті та одчаю. В Саіба прокинулось в грудях серце. Він вернувся на раду пашів і сказав, що хоче дати права народові, дати хліб, просвіту...
Паші, як люде нестатковиті, звиклі до гойного життя та ще й нездатливі і зажерливі, загомоніли, закричали, їх великі чорні очі страшно й люто заблищали. Стара раджиха пристала до їх і держала за ними руку. Гарун взяв під руку Саіба й повів його в раджині скарбниці. З ними пішла й мати.
Довгі, здорові скарбниці були повні золота, срібла та дорогих діяментів. На помості валялись здоровецькі купи срібних грошей, здорові шматки литого срібла та щирого золота. На столах стояли повні мішки червінців. В шафах за шибками блищали рядками золоті, дорогі вінці, обсипані алмазами, рубінами, ізумрудами. На полицях сяли рядки золотих тарілок, полумисків, здорових кубків. Щэгб*
134
лі з ізумрудними рубінами та золотими держалнами висіли на стінах. Всі скарбницькі горниці блищали, лисніли, світились без сонця, неначе скрізь були розсипані по скарбах проміння сонця.
– Дивись, сину! Це скарби наших дідів, прадідів. Як поступишся хоч трошки тому чорному народові, то ці всі скарби розтануть, як сніг на сонці, а хоч і не розтануть, то більше їх ми вже не зберемо!..
– Та й наші скарбики розтануть, – обізвався Гарунпаша, – тоді ми будемо їсти з поливаних полумисків та пити з олив’яних кубків, а за золото будемо тільки згадувати, як за дивний сон.
Саіба засліпило золото та алмази. Знов в йому заграла кров, заграла пиха. Знов він вернувся до своїх покоїв у великій тривозі.
– Синє небо з ясними зорями! святе сонце! поможіть мені! Що мені вчинити?–крикнув несамовито Саіб.
Він почутив, що в його душі змагаються якісь дві сили і одна другої не переможе. Він знов вийшов на башту і глянув на майдан. Люде приставляли до стін риштовання, приставляли драбини. Вже й полізли по драбинах.
Він вернувся до палати, де все сиділи паші і гомоніли.
– Куди мені пристати?–крикнув Саіб. – Що маю робити? Душа моя розривається надвоє! Серце ниє й болить. Місяцю ясний! До тебе здіймаю свої слабкі руки! Зоре моя ясна! дай мені пораду!
Саіб згадав щире серце Паміри і знов вийшов на башту. Вже вечоріло. Глянув він на майдан.
На майдані з’явився якийсь блискучий поїзд. Йшли рядками верблюди, в блискучій збруї, вкриті червоними покрівцями з золотими торочками. На верблюдах сиділи лицарі, убрані в золоті шлики й панцирі. За 'верблюдами заблищала на сонці золота колісниця. Колісницю везли дванадцятеро білих коней >в срібній та золотій збруї. За колісницею тягся довгий рядок верхівців на конях.
Заграли на трубах.
– Одчиняйте браму! їде царівна Милексита!– почувся голос під брамою.
Народ задивився на той пишний блискучий поїзд і вгамувався. Стара раджиха послала пашів зустрічати Саібову наречену. В велику світлицю без стелі увійшов Саіб в дорогому рицарському убранні і сів на троні з щирого золота. Коло нього на троні з слонової кості сіла мати.
135
Паші і пашихи обстали палату рядками. Запалало світло. Палата ніби зайнялася. В одчинені двері вступили Карапетові еміри, смуглі, аж чорні, з чорними довгими бородами. За ними в двері вступила Милексита, висока, рівна, як тополя, але смуглява, як циганка. Вона була смуглява, але в неї була краса якась окремішня, нагадуюча красуню в книзі Соломона “Пісня піснів”. На білках здорових очей наче крутилися чорні зіньки. Очі аж блискали наче іскрами. Вона вся сяла в золоті. Довгий шлейф важкої сукні несли чорні арабчики. На голові у неї сяла діядема з усяких брилянтів.
Саіб та мати встали і пішли їй назустріч. Саіб глянув на її негарну вроду і трохи не впав на східцях трону.
Тим часом Селима про все довідалась і розказала Памірі. Паміра вбігла прожогом в світлицю без стелі в рутяному вінку і кинулась до Саіба.
– Дай права тим, [що] мруть од чуми й голоду! Стань за народ!
– Не можу!– крикнув Саіб, ламаючи руки.
– Ти маєш другу милу! Мене покидаєш! Прощай же навіки!– сказала Паміра.
Воїна заспівала сумну-сумну пісню на прощання. Паміра почала потихеньку. та помаленьку підніматись в небо. Дивний світ од її вінка лився зверху. Вона піднімалась вгору і все співала. Пісня ставала все тихіша. Паміра все йшла на захід сонця і заблищала на небі вечірньою зорею.
– Ти мене покинула і вже ніколи-ніколи не Еєрнешся до мене, моя вечірня зоре! – крикнув несамовито Саіб, з одчаю вхопився рукою за серце й несподівано впав мертвим на східцях трону.
Милексита, вражена пишною красою Паміри, одразу вгадала, що в її волі було Саібове серце, що Саібове життя й любов полинули на небо слідком за Памірою.
Тільки що Саіб впав мертвим, Милексита заголосила, застогнала, впала додолу, припала лицем до холодних грудей Саіба, і сама вмерла.
В той час в синьому небі десь взялася чорна хмара, освічена пекельним мідно-червоним кольором. Блиснула така страшна блискавка, що всі паші, всі Милекситині поїжджани позаплющували очі. Вдарив страшний грім раз, другий. Широка огняна смуга впала з неба, зверетенилась, як змія, і потрапила просто в велику башту палацу.
136
Вдарив такий грім, що башта розсипалась на шматочки. Палац зайнявся одразу.
– Народ висадив браму і проломив стіну! –крикнули в палаці.
Паші пороснули, як намисто з порваного разка, розбіглися з палацу і поховались у садках, в печерах. Полив дощ як з відра. Піднялася буря і роздмухала полум’я. Палац запалав і івкрився димом. Іван Громовик літав по хмарах на баскому, огнистому коні. Кінь вигравав, ставав дибки, а з-під його копит сипались жмутами страшні блискавки і обсипали і землю, й море, й пустині. Од того грому одвологло й почистішало повітря: зараз перестав помір на людях. Од великого тучного дощу 'вродив хліб, перестав голод. Небо спасло народ од наглої смерті й пошесті, він утихомирився.
Паші з переляку втекли од розлютованого народу, порозбігались в кам’яні гори, в дикі ліси та поховались в скелях, в печерах. В диких горах та скелях не було кому на їх робити, а самі вони були незугарні й нездатні до будлі-якої праці. Вони мусили жити вкупі з диким звіром і згодом потім живились овощами й лопуцьками, самі обросли шерстю, як звірі. В Гаруна-паші навіть виріс вовчий хвіст та цапині роги од лісового поживку.
* *
*
Покинувши землю, Зірниця вернулась у свою небесну надхмарну палату.
Палата з білого та зеленого кришталю стояла високовисоко над горами Гімалаями. Легкі білі хмарки двома довгими рядками стали по обидва боки до самої палати, наче довга галерея. Там стояли рядками біляві та русяві русалки хмар та цілющої й живущої небесної води. На сході сонця вже розлився рожевий світ. Довгі рядки хмарок стали рожеві. А нанизу, неначе отара білих овечок, стовпились верхи Гімалаїв, вкриті снігом. І хмарки, і білі снігові гори заблищали рожевим світом. Глибокі зелені долини вкрились прозорим туманом. Озера в долинах лисніли, наче дзеркала, вправлені в зелені рами. І гори, і долини, і озера ніби дихали свіжою вогкою прохолодою. Сииьо-рожеве небо неначе розливало здоров’я, дихало щастям на землю, вливало міць в рослини, квітки та дерева, в розкішні долини, в гори, поплутані, як фантастичний сон.
137
Зірниця одпочивала довго і опізнилась світити на небі. Вже сонце зійшло, як вона прокинулась. Русалки заспівали пісень. В небі набігла хмарка і загримів тихий грім: то заіржав білий кінь, на котрому з’явився Громовик. Зірниця вийшла з палати, махнула хусточкою і до самих копитів Громовикового коня розіслався довгий міст з хмарок, застелений та обвішаний рожевими та оранжевими килимами та хустками. Громовик покатав до того мосту, скочив на міст, доскакав до палати, скочив з коня і привітався до Зірниці.
Тим часом мати Зірниці, Сонце, вигляділа Зірницю й махнула до неї пучком золотого проміння. Зірниця уклонилась Громовикові, зблідла в промінні Сонця і побігла до матері. Мати обняла її та й поцілувала.
– Вибачайте, мамо, що я оце так довго загаялась, бо заспала, – сказала Зірниця.
– Еге, дочко, довго! Тебе не було дома вже двадцять літ та двадцять зим. Я з неба оглядала землю й море, шукала тебе і –нігде не найшла. На твоє місце я поставила в небі великий ізумруд, що світив вранці та ввечері. Це ти, доню, певно, десь блукала, помандрувавши в небесний простір з тим Громовиком?
– Це правда, мамо! Мені сиився сон, що я була на землі, десь ніби стала дівчиною, довго бідувала й поневірялась між убогими людьми на землі, кохала когось, схожого на Громовика. Мамо! я його і в сні бачила, бо люблю його й ладна хоч зараз піти за його заміж!
– Як хочеш, то йди за його, але вдруге не тікай з неба!–сказала мати і махнула золотою паличкою до Громовика.
Громовик блиснув блискавкою, тихою, ніби срібною, що ледве була примітна в золотому промінні сонця. Загримів дрібний грім, веселий, сріблистий, неначе регіт молодого хлопця. Громовик став перед царицею неба.
Зірниця подала йому руку. Русалки в хмарах заспівали пісню на заручини. Блискавка блиснула й оповила, неначе золотий перстень, рожевий палець Зірниці. Птаство в гаях та в садках защебетало аж залящало, квітки та дерева замаяли, зашелестіли листом. Хвилі в морі тихо заворушились й защелестілись коло берегів. Все зраділо радістю живоття, радощами здорового погодливого дня.
І ніколи сонечко не сяло, не світило так привітно та радісно, як в той день.
13?
Настав пишний вечір. Зірниця засяла в своїй кришталевій палаті всіма кольорами веселки й брилянтів: вона справляла заручини. Всі зорі тієї ночі стали більші, світили ясніше, миготіли, дрижали світом, ніби горіли. Вони зібрались на заручини кругом палати Зірниці, сплітались у вінки, в гірлянди та букети. Більші зорі були запрохані в дружки та світилки. Небесні русалки заспівали. Тихі весняні вітри повіяли на срібні та брилянтові дзвоники, котрими була навкруги обвішана палата. Тихі вітри коливали дзвоники, і вони дзвеніли і розливали в небі райські мотиви. Небесні русалки почали танці. Узброєний Громовик прикатав на білому коні. За ним летіли на конях усі вітри в червоному, зеленому та білому убранні.
Саме тоді несподівано зійшов Місяць і заглянув в палату.
– А батька забули попросити в гості! Оце так! Коли б тобі хоч чарку горілки дали батькові!– загомонів Місяць. – Бач, яка ти, дочко, горда та пишна!
Місяць вхопив здоровий кришталевий кубок і налив собі з півкварти. То була роса Зірниці. Старий хильнув і скривився:
– Чорти батька зна, що п’ють оті зорі! Щось солоденьке та нудненьке... А достань лиш, зятю, доброї горілки, тієї, що заправлена блискавкою!– промовив Місяць.
І Громовик зараз налив йому кварту горілки, заправленої перцем. Місяць вихилив усе дочиста, до сухого дна, гакнув, цмакнув і втер губи хмаркою. Горілка вдарила йому в самісіньку лису голову: він почервонів, а потім
зблід і потягся на небо, але тієї ночі світив дуже погано. Люде казали: буде дощ, бо місяць світить, ніби крізь сито, неначе йому заснувало очі, мов п’яний чоловік лупає безтямними дурними очима.
1886 року.
ПОМІЖ ВОРОГАМИ
Повість
еред зеленими святками, в неділю, горобцівський батюшка, отець Артемій Крсмницький, добре виспався по обіді, встав і пішов через усі кімнати до зали. В залі на канапі сиділа його жінка, Сусана Уласівна, й передивлялась новий номер ілюстрованого великоруського журналу “Нива”. Отець Артемій і його жінка були вже люде літні. Він був високий на зріст, широкий в плечах, костистий, трошки сухорлявий. З-під узенького лоба блищали невеличкі заспані темно-карі очі, такі блискучі, що й сон не міг заслать їх туманом. Над його широкими устами вуса були підстрижені високо й рівно і стриміли над верхньою губою, неначе в клуні стріха над дверима. Отець Артемій був нервовий, жвавий і страх не любив, як за борщем або за чаєм вуса лізли йому в рот. Він висмикував їх пальцями, одбивався од їх червоним гострим язиком, задирав їх вгору пальцями; а коли вони вже геть-то надокучали, зараз хапав ножниці й спохвату та спересердя підтинав їх як можна 'вище, трохи не під са
140
місіньким носом. Через це вуса в його стирчали над губою, ніби щітка з товстої волосіні. Розкішні його коси були розпатлані й завжди насовувались на вуха й на лоб і закривали й без того маленький його лоб.
Отець Артемій позіхнув і негарно роздявив свого широкого рота, широко розтягнувши поморхлі синюваті губи. Сусана Уласівна все перегортала номери “н ивы” і навіть не дивилась на свого чоловіка. Вона була поставна, тілиста, навіть трохи огрядна й важка на ході; але на її виду ще й досі було знать слід давньої краси. Довговасте, повне лице її не розплилося й до старості додержало свої делікатні пружки.
Отець Артемій вже видав заміж три дочки, і видав добре: старші дочки були гарні. Четверта дочка, Валентина Артемівна, була теж гарненька, але трохи засиділась. Гарні, підхожі для неї женихи не траплялись. Старі батьки вже почали трохи задумуваться: їх брав острах, щоб дочка часом не зосталась навіки панною. Валентина ще зараз по обіді поїхала в гості в близьке село до своїх приятельок, дочок управителя Шмідта.
І о. Артемій, і його жінка довгенько сиділи й мовчали, неначе й дух затаїли. В покоях було тихо. Навіть у пекарні було тихо: наймички порозходились по обіді на гулянку. Якось мертво було в просторних кімнатах, в просторній гостинній. Високі груші в садку заступали світ в вікнах з одного боку гостинної, і тільки з другого боку сонце кидало пучок проміння в двоє вікон, і те пасмо проміння обливало одлиском стіни, крісла, оббиті рябою недорогою матерією, збляклий та полинялий килим під столом, оправлені в чорні ряма здорові картини премій до “Нивы”. В гостинній було так тихо, що тільки ті картини, намальовані ярими різкими фарбами, наддавали життя мертвій кімнаті. Здавалось, що от-от буде чуть, як стара баба, намальована на картині “Бабині казки”, розказує дівчатам та хлопчикам під вербою коло тину свою казку; як на другій картині давній кобзар заграє на своїй кобзі в “Теремі” московської боярині.
Отець Артемій і його жінка довгенько сиділи мовчки, мов дві статуї, закутані в темне убрання. Сусана Уласівна перестала перегортать листки “Нивы”, поклала руки на стіл і схилила свою вже сивувату голову: вона думала за свою дочку. Отець Артемій несподівано закинув на спинку м’якого крісла свою кудлату голову й позіхнув з
141
усієї сили на всю залу. Широкий рот, обрямований короткою борідкою,, та ніздрі широкого носа зачорніли, неначе нори, проточені жуками та мишами серед глухої кропиви. Він зирнув на жінку й промовив:
– Чого це ти так задумалась, аж голову похилила?
Отець Артемій, вдруге позіхнувши при цих словах,
навіщось крутнув головою швидко й жваво і цмакнув з смаком, неначе випив стакан холодного пива або квасу з кислиць. Кудлаті темно-русі коси, на котрих вже подекуди біліла сивина, майнули й посипались з двох боків на сухорляві щоки. Лице о. Артемія неначе виглядало з якогось курінця.
– Оце думаю про Ватю... – обізвалась матушка, – я прикмічаю, що Ватя починає нудиться. Усе сидить та задумується. Вже й книжки покинула читати.
– Бо їй час заміж. Чогось наша Ватя засиділась. От не трапляється жених та й не трапляється. А вже, здається, їй йде двадцять третій рік, – обізвався о. Артемій.
– Вибачай-бо, двадцять другий, – обізвалась матушка, дивлячись в скляні двері, що виходили в садок в темнуватому кутку гостинної.
– Старші дочки якось швидше повиходили заміж, а ця сидить, – тихо промовила матушка.
– Бо старші кращі за Ватю, а Ватя... малою була собі нічого дівчина, а це чогось стала розпливаться та поганшать, – обізвався о. Артемій.
– От і поганшать! Ще що вигадай!
– А! погана справа, нічого й казать! Талія розростається... це зганжувало її постать. Треба шукати жениха, бо засидиться. В нас і грошей є кільки тисяч карбованців, а дівчина може засидіться. Треба напитувать жениха!– сказав о. Артемій і нервово махнув однією рукою на повітря.
– А де ж ти його напитаєш, як сам не приїде в наш двір? – спитала Сусана Уласівна.
– Адже ж оце незабаром настануть вакації. До нашого писаря приїде брат його жінки, студент університету; доконче приїде, бо й на великодних святках приїжджав. Треба його запрохать до себе в гості. Він вже на останньому курсі, – сказав о. Артемій.
– А як же його запрошувать, та ще й самого? Не прохать же до себе в гості й писаря, і його жінки! –сказала матушка.
142
– Треба доконче запросить і писаря, і його жінку; нічого не поможеться, – сказав о. Артемій.
– І його жінку? – аж крикнула матушка.
– Атож! Без цього не обійдеться.
– Його жінку? Та його ж жінка в себе вдома ходе в спідниці й зав’язується хусткою, як міщанка! – сказала матушка.
– В себе вдома ходить в спідниці й зав’язує голову хусткою, а до церкви приходе в сукні й простоволоса, – сказав о. Артемій.
– Але ж вона мужичка! Як я її посадовлю отут в кріслі між нашими гістьми; рядом з матушками, з управительшею, з її дочками? Ти, то ладен напхом напхать мою залу міщанками та й молодицями. А я цього не зроблю! – аж крикнула Сусана Уласівна.
Сусана Уласівна була гордовита. Вона бувала в гостях в священиків дуже рідко, і бувала не в усіх, а тільки в багатіших і просвіченіших, зналась з матушками, трохи більше просвіченими.
– Нічого робить. Доведеться посадовить її отут в кріслі, хоч, може, й не рядом з протопопшею та з управительшею. Писаря й писаршу можна попросить до себе в гості не доконешне ж тоді, коли в нас буде протопопша та управительша, а будлі-коли, іншим часом. Але ж пам’ятай, що це зробиться не для писарші, а для її брата, студента Леоніда Семеновича Панасенка. Його батько хоч і мужик, і мужик сірий, репаний, але купив сто двадцять, чи що, десятим землі... і купить ще більше, бо має гроші, і з його хазяїн на всю губу; а це все не жарти... Та й, сказати по правді, нам і батько непотрібний, а потрібний його син, – сказав о. Артемій.
Сусана Уласівна похилила свою голову й довгенько думала, а потім підвела голову, ще довго дивилась на скляні двері, а далі промовила:
– Може, ти й правду кажеш... Доведеться запрошувать до себе й писаршу! нігде дітись. Але я до неї зроду-звіку не поїду в гості!
– Але що ж маємо робить. Треба добувати жениха. Колись-таки вже напоїмо чаєм писаршу та побалакаємо з нею про картоплю та цибулю, – сказав о. Артемій.
Сусана Уласівна нічого не одповідала, тільки важкотяжко зітхнула. Її гордовитість заворушилась в душі, неначе розбуркана вовчиця в норі.
143
Сусана Уласівна була розумна зроду, вчилась в невеличкому пансіоні в Звенигородці в однієї німкені й зроду мала потяг до культурності. Своєю постаттю, манерами, своїм вмінням поводиться з людьми, з гістьми, прийняти їх в своїй господі, побалакать з ними Сусана Уласівна була більше схожа не на сільську матушку, а на панію. Її поважність і навіть її неповорушливість, її огрядна постать ще більше наддавали їй салоновий поважний тон та солідність.
– Ти думаєш, що й я для своєї втіхи приймаю в себе отого писаря, отих поліціянтів, урядників, усяких станових приставів та панських управителів? Мені з їх усіх така втіха, як з порожнього міха, як кажуть в приказці, – обізвався згодом о. Артемій. – Запрошую їх до себе в гості, бо вони мені люде потрібні і часом стануть в пригоді.
Отець Артемій, дуже розумний зроду, був чоловік практичний, запопадний і вмів добувать якусь користь задля себе з усіх тих повітових та сільських начальників.
Од княгині він раз достав собі дурнички кільки сажнів дров на паливо та виканючив дубових колодок на комору й на школу. З своїм панком-поляком та управителями він так вмів справуваться, що вони дозволяли йому вивозить з своїх лісів деревні, а найбільше добрящих старих дубів на школу і навіть на церкву.
– Ото нудьга бере! – сказав жваво о, Артемій і якось нервово крутнувся в кріслі. – Чи не час вже самовар наставить? Після чаю мені стає якось трохи веселіше.
– Десь наймички порозходились, – сказала матушка, – але от незабаром вже поприходять з гулянки. Ти чудний чоловік, все тебе нудьга бере, а мені ніколи не буває скучно: сиджу собі та щось думаю, або шию, або “Ниву” переглядаю.
За стіною десь далеко почувся стукіт. Хтось гуркнув дверима.
– Оришко! Мотре! – гукнула матушка. – Оришко, а йди сюди! А настав лишень самовар, бо вже час наставлять!
Але матушка дурнісінько гукала: ні Оришка, ні Мотря не входили. Матушка обперлась обома руками об ручки крісла, підвела з великою труднотою свою огрядну постать і не пішла, а неначе посунулась через світлицю важкою ходою й коливалась на кожному ступені по-качиному,
144
з одного боку на другий. Вона загадала дівчатам наставлять самовар.
Тільки що вона вернулась до світлиці й знов важко впірнула в крісло, надворі загуркотіла бричка, затупотіли коні.
– Ой, хтось приїхав в гості! Ой, не люблю я тих гостей, та ще й простих! – якось з острахом промовила Сусана Уласівна.
О. Артемій кинувся в столову й глянув у вікно.
– Це свої гості. Чогось наша Ватя швидко вернулась з гостей, – сказав о. Артемій з столової.
– Мабуть, в Блощинцях не застала нікогісінько дома, – сказала матушка.
Через хвилину двері в столову одчинились. Увійшла Ватя. Її лице було завішане чорною густою вуаллю. Вона одкинула вуаль і стала перед дзеркалом знімати з голови капелюш та розкутувать вуаль. З дзеркала неначе глянуло на світлицю її широке матове, трохи смугляве лице, з довгими тоненькими бровами з гострими кінчиками, котрі трохи посовувались аж на широкі виски. Ватя була непогана. Її чималі блискучі карі очі неначе плавали на підсинених білках. Широкуваті повні уста звивались дуже виразними звивками. Усі ЇЇ пружки лиця були чималі, примітні, виразні. Ватя трохи скинулась на молдаванку або на грекиню.
Вона роздяглась, обтерла на виду порох хусточкою, помаленьку одійшла од дзеркала й якось помаленьку, не хапаючись, сіла в крісло проти матері. Її повненька постать сповнила нешироке крісло.
– Ото, мамо! Тільки дурно проїздилась в Блощинці до управителя. Не застала дома ні паннів, ні управителя, ні управительші. Навіть наймички кудись порозбігались. Одним одна баба сиділа на ганку та куняла, дивлячись на кури та курчата.
– Мабуть, пани поїхали кудись в гості? – спитала мати в дочки.
– Управительша з дочками поїхала в гості до свого брата, а управитель поїхав кудись по ділу, в фабрику. Та й яка там веселість з управителя, хоч би я його й застала вдома! Я сказала погоничеві повертать назад з двору, – говорила Ватя.
– Не спосудилось. Шкода! Поїдеш вже в ту неділю та наговоришся з паннами досхочу, – обізвалась матуш-
10 – І* Неч)й-Левицький, т. 6.
145
ка, – a thIvi часом готуй стакани для чаю. Оришка незабаром подасть самовар на стіл, – сказала матушка.
Ватя з неохотою підвелась, неначе вивернулась з м’якого крісла, і тихою, длявою ходою, нагадуючою ходу своєї мами, попростувала до столової, одчинила шафу й почала виставлять на стіл стакани та мисочки. Її густі чорні брови були насуплені; вона спустила очі додолу й похнюпила голову. Панни, управителеві дочки, казали їй, що до їх частенько навідуються в гості ті паничі, що служать в близьких селах за вчителів в церковних школах. Ватя сподівалась стрінути, побачить їх і познайомиться. Але побачить їх не довелось, – і Ватя ходила й поралась коло стола смутна й невдоволена.
Вже й чай настоявся. Ватя поналивала стакани. Сусана Уласівна сіла на стілець і почала пити чай. Отець Артемій сів і собі на стільці, налив з стакана в мисочку чаю й почав похапцем студить чай в мисочці та сьорбати.
– А! Чи наймит вже розпріг коні?–несподівано крикнув о. Артемій і не поставив мисочки на стіл, а ніби кинув її. Краплі чаю забризкали білу чисту скатерку.
Ватя зирнула в вікно.
– Вже, тату, розпріг коні й заводить у стайню, – обізвалась Ватя.
– Нехай знов, знов запрягає! Треба побігти на вокзал.
І о. Артемій, спішний та в’юнкий, не діждався, поки
непроворна Ватя побіжить на ганок. Його несподівано взяла нетерплячка. Він проворно підвівся з стільця, ніби підскочив, невважаючи на свою доходжалість, побіг в сіни, вибіг на ганок і гукнув на погонича:
– Запрягай лиш знов коні та швиденько пополуднуй! Зараз побіжу на вокзал.
– Чого це тобі спотання заманулось їхать на вокзал? – спитала в о. Артемія матушка, як він вернувся в столову.
– А! я й забувся! В газетах писали, що буде проїжджать в Крим великий князь от так чи сьогодні, чи завтра, – вже добре не пам’ятаю. Або сьогодні, або завтра він буде на нашому вокзалі. Там же буде багато усякого народу. Виїдуть батюшки з містечка, виїдуть, може, деякі пани; а вже княгиня з Чорнокопитівки так доконешне виїде. Будуть стрічать великого князя. Побачусь з людьми, з панами, з батюшками, побалакаю з княгинею й нагадаю їй за себе. Може, вже й забулась за мене, як я стрічав архієрея в Чорнокопитівці, проводив його до неї в дім і на
146
віть сподобився обідать в її домі. Знаєш, на вокзалі трапиться з кимсь поговорить, щось там почуєш: то з Києва хтось принесе звістки та новинки, то з сіл, то з княгининого двірця.
Матушці було невдивовижу, що о. Артемій так раптом забажав побігти на вокзал нібито без усякого діла. Він часто навідувавсь туди, сливе щотижня стрічав батюшок, котрі їхали з Києва; розпитував про консисторію, про митрополита, за архієреїв, за новинки в Києві. Все це о. Артемій мотав собі на вус.
О. Артемій озирнувсь і глянув на здоровий годинник, що висів на стіні за його спиною й цокав маятником так здорово, неначе хтось лупив молоточком по розбитій тарІЛЦІ‘
– Ой час їхать, ой час! – крикнув о. Артемій і крутнув головою так швидко, що його довгі коси обвилися трохи не кругом шиї і одно пасмо впало йому на ніс і трохи не потрапило в мисочку з чаєм. О. Артемій одкинув косу за вухо, нагнувся над мисочкою й почав хапки пити чай. Неслухняні коси знов висунулись з-за обох вух, звісились і впали по обидва боки мисочки.
“Може, мене допустять приступить до самого великого князя... поруч з княгинею, як тутешнього благочинного, – почав думать мріями о. Артемій. – Як благочинний, я скажу промову великому князеві, блисну красномовністю... Треба буде в дорозі скласти промову, та коротеньку, але гарну, доладну, високу на думки, квітчасту на фрази. Треба добрати періоди довгенькі, закруглені або підвести під форму хрії, так... на зразець промови Кониського Катерині II: “Оставим астрономам доказувать, що сонце наше стоїть неповорушно: сонце наше кругом нас ходить...” Може, великий князь зверне на мене ввагу, примітить мене... а потім, може, в Києві побачиться з митрополитом... скаже про мене, похвалить мене за зручність і красномовність... А може, довезе за мене звістку й до Петербурга, скаже оберпрокуророві: “От якого я стрів благочинного в Чорнокопитівці!” А тут мені шлють орден св. Анни або й золотий наперсний хрест... Треба буде й з княгинею побалакать, нагадати за себе...”
О. Артемій не додумав своїх широких дум. Візок загуркотів під самим ганком. Коні спинились. О. Артемій влив заразом в рот половину стакана гарячого чаю, трохи не попік собі рота, схопивсь з стільця, як опечений, вхо-
10*
147
іійв Шорного бриля з широкими крисаМи, rta ході натяг рябий широкий парусиновий балахон од куряви в дорозі, скочив на візок і гукнув на погонича: поганяй!
Курява схопилася слідком за наточаикою по вулиці, і наточанка щезла за брамою.
О. Артемій звелів погоничеві катать що є духу й поспішать, щоб застати поїзд, котрий ішов з Києва. До вокзалу було добрих десять верстов. От коні вже вскочили в здорове містечко, за одним духом перебігли через містечко. Жиди виглядали з крамниць і дивувались, чого це горобцівський батюшка так хапається на вокзал. До вокзалу було ще верстов зо три.
– Поганяй! не шкодуй воза й коней! Треба мені зарані й зачасу приїхать на вокзал!–гукав о. Артемій на парубка.
Парубок свиснув батогом по конях. Під батогом коні побадьорнішали й понесли легеньку, але труську повозку по недавно вимощеній мостовій. Повозка задерчала, заскакала. О. Артемій і собі загецав. Вітер розносив його шерсткі, як дріт, довгі коси по плечах; коси маялись на вітрі, метлялись, і о. Артемій неначе не їхав, а летів своєю особою, мов птиця шугала за вітром. От і вокзал стало видко. Коні підскочили під ганок.
Але о. Артемій дурнісінько витратив так багато палу. Він довідавсь на вокзалі, що великий князь не буде проїжджать цього дня: його сподіваються завтра. На вокзалі не було ні депутацій од містечок, не було повітової поліції, не було навіть станового пристава. Само по собі, що й княгині не було. На порожній платформі виснув одним один жандарм, а згодом вискочив з дверей старенький, але проворний батюшка з близького сельця Листвича, иепосидящий отець Сава, котрий часто виїжджав на вокзал якраз по такому ж ділу, по якому виїхав і о. Артемій: щоб наловить усяких звісток та новинок і потім розносити їх по околиці. Розумний та пронозуватий о. Сава якось зумів з дияконів вийти на попа на маленьку парафію. Сусідні батюшки дражнили його “листвинським протопресвітером” і не дуже любили його: він часто їздив до Києва, бував часто в консисторії й розказував і... виказував консисторським урядовцям багато дечого про сусід-батюшок, ще й часом докладав дечого й свого. Його страхались, як відомого лепетуна й викажчика в консисторії, та й скрізь.
148
– О! і ви тут!–крикнув о. благочинний до отця Сави.
– Тут, о. благочинний! Стережу поїзда з великим князем. Вже третій раз вибігаю на вокзал! – обізвався о. Сава.
“Чи не думає часом оцей листвинський протопресвітер одбить у мене парадову промову до великого князя, – майнула думка в о. Артемія. – Але дзус! Я не попущу цього! Я тут старший... натякну йому заздалегідь, дам одкоша наздогад...”
Прибув незабаром і поїзд. О. Артемій надибав-таки двох батюшок, котрі їхали з Києва, вглядів знайомих жидків з Корсуня, з Богуслава, побалакав з ними, розпитав за митрополита, про консисторію; в жидів розпитав за ціни на пашню та про всяку всячину.
“А! не вдалось! А перш за все лишенько, що не вдалось стикнутись з княгинею. Поїду на вокзал завтра”, – думав о. Артемій, не сідаючи, а неначе кидаючи свою високу постать в повозку.
“Чи не заїхати б до княгині на часок, неначебто по якомусь ділу?” – думав о. Артемій, поглядаючи з гори на чудові баньки княгининого дворця на острові Росі, на горбу, котрі виглядали з гущавини зеленого дерева, неначе гарненькі цяцьки.
Але такого діла о. Артемій не пригадав. Він заїхав на пошту, забрав свої номери “Московских ведомостей” та “Киевлянина”, тут-таки розгорнув їх і, сівши в повозку, гукнув до погонича: “Поганяй до батюшки!” Він з жадобою почав переглядать телеграми в газетах, гецаючи на возі й придержуючи широкі листки газети, котрі на всі боки тріпались на вітрі.
О. Артемій вбіг у двір батюшки о. Порфирія Нерушевича. О. Порфирій Нерушевич був удівець, любив сидіти дома, рідко в кого бував в гостях і сам завжди був не дуже радий гостям. Але о. Артемій усе заїздив до його, вертаючись з вокзалу. Набравши цілий оберемок усяких новинок на вокзалі, о. Артемій заїздив до того одшельника, щоб на свіжу пам’ять викидать усей той оберемок, усю вантагу в покоях о. Порфирія й набрать у його ще й нових: о. Порфирій жив недалечко од вокзалу, та ще й в здоровому містечку; од його, хоч-не-хоч, новинки самі лізли й сипались в дім, і в подвір’я, і в оселю.
Незабаром добрі коники о. Артемія підкотили повозку
149
під ганок. О. Артемій зскочив з візка й вітром полетів по сходах на ганок, згортуючи й бгаючи жужмом широкі, як простирядло, листки “Московских ведомостей”. Скинувши з себе білий подорожній балахон з широкою відлогою, о. Артемій з листками газет вскочив в столову о. Порфирія.
О. Порфирій тільки що напився чаю. Проживаючи в містечку, о. Порфирій і обідав і пив чай багато пізніше, ніж батюшки по селах, вже трохи на міський лад. На широкому столі, застеленому чистою сільською скатеркою, стояли стакани після чаю, ще не перемиті, валялись ложечки, шматочки паляниці. Усей посуд був повний мух. Мухи роєм лазили по мокрих блюдечках, дзижчали в стаканах, обліплювали чорними купками грудочки сахару, чорними обідками шматочки паляниці. Серед стола стояла скляна, кругла, наче надутий пухир, мухоловка з сахарним сиропом, вже повнісінька мух. Уся скатерть на столі була вкрита мухами, котрі виразно чорніли на їй, неначе густо посіяне чорне насіння. Сонце вже заходило й кидало косий промінь на стіл. В гарячому світі, засипаний мухами, увесь стіл був ніби живий, ворушився й здригувавсь в конвульсіях.
О. Порфирій сидів край стола й читав книжку. Він не любив хліборобства, оддавав своє поле наспіл чоловікові, але дуже любив читати книжки й мав їх доволі.
– Добривечір, о. Порфирій! – гукнув о. Артемій, вскакуючи в столову.
Флегматичний о. Порфирій аж кинувся, ніби спросоння, і вирячив свої тихі каламутні очі на гостя.
– Доброго здоров’я! – тихо обізвався він, через силу підводячись з стільця.
О. Артемій привітався й почав цілуваться з о. Порфирієм довго й міцно, неначе пів людського віку не бачився з ним, хоч він був в о. Порфирія минувшого тижня.
По флегматичній міні, по нешвидких рушеннях, по нешвидкій ході було знать, що о. Порфирій був не дуже-то радий гостеві.
– А я оце був на вокзалі. Писали, що сьогодні буде проїжджать великий князь, а його й не було. Така шкода, такий жаль! – гукав о. Артемій.
“Господи, яка шкода, який жаль!–думав о. Порфирій. – І нащо йому здався той вокзал? Певно, крутить в йому якийсь черв'як і не дає йому сидіть на місці. І бу
150
вають же в світі такі непосидящі, такі прудкі люде! Бігає, літає, кричить, верещить, репетує...”
– Сідайте, о. Артемій, – обізвався тихо господар, – от я наллю вам чаю. Прошу!
О. Порфирій налив стакан чаю й поставив його перед гостем. О. Артемій почав розказувать за новинки, які почув на вокзалі; розказуючи швидко та дрібно, він колотив
ложечкою чай. Тонкий дзвінкий стакан дзвенів, мов на-
віжений, неначе аж кричав: ой, рятуйте! не колотіть, не бийте мене, бо не видержу, от-от лусну!
О. Артемій дзвонив в стакан, нервово сьорбав чай ло
жечкою й кидав в свій мохнатий рот. Одна муха влетіла в чай і опарилась. Він захопив ложечкою муху і вкинув в рот. Налапавши її язиком, він повернув голову, виплював її на підлогу та знов говорив. На той час непідстрижені вуси лізли йому в рот разом з чаєм і прилипали до губів. Він одгрібав їх пальцями, роздявляючи рота, і копилив то верхню, то спідню губу.
– Оце я на вокзалі бачив Шмуля з Корсуня, бачив смілянського Берка, їхав з Києва о. Аврамій і о. Василій з Дацьок, – розказував о. Артемій.
– А чи не бачили там часом “протопресвітера” з Листвина, о. Саву? – тихо спитав о. Порфирій і осміхнувся.
– Як же? Бачив і розмовляв з ним! Але яка шкода! Я думав, стріну на вокзалі велику силу народу, натовп депутацій од громад, стріну княгиню, побалакаю з нею. І подумайте тільки собі. На вокзалі нікогісінько нема! Яка шкода! Який жаль! – репетував о. Артемій.
“І навіщо йому ті депутації, та княгиня? Чудна людина оцей о. Артемій. Я од тих депутацій, од тих княгинь ладен втікать за тридев’ять земель, а він сам шукає їх!” – думав о. Порфирій.
– Що ж тут чувать у вас? – спитав о. Артемій.
– Сказать по правді, нічого не чуть цікавого. От ви то, мабуть, почули багато дечого цікавого на вокзалі! – обізвався о. Порфирій. – А що вам розказував листвинський протопресвітер?
– Розказував, що недавно їздив аж за Богуслав, а там шляхи рівняють, бо когось сподіваються, – сказав о. Артемій.
– Кого ж це ждуть? Може, буде їхать котрийсь архієрей або митрополит? А маршруту нема... – якимсь смутним голосом обізвався о. Порфирій.
151
– Казав, що рівняють шляхи добре, скрізь засипають рівчаки, закидають гноєм, присипають гній землею...
– Певно, буде їхать або митрополит, або губернатор, коли добре засипають рівчаки. Якби сподівались якогось архієрея, то тільки притрусили б потрошку рівчаки та бакаї й вибої... О, погана штука! – сказав о. Порфирій.
– Ще й як погана! А тут метрики, а тут приходо-розхідні книжки й досі не позаписувані! – крикнув о. Артемій, – Ой, є хиби й недогляд! Все якось отягуєшся та все надалі одкладаєш...
– А штунди, о. Артемій, ще нема в вас в Горобцівці? – спитав о. Порфирій.
– Ні, нема; ке чуть.
– І в мене нема. Але листвинський протопресвітер оце вчора казав мені, що вона вже є коло вас кругом, і в Комарівці, і в Шендарівці, і в Хильках.
– І в Шендарівці? Чи не бреше часом протопресзітер?
– О, протопресвітер усе знає гаразд! – обізвався о. Порфирій. – Казав, що в Шендарівці пішло в штунду шість сім’їв і що якась проповідниця-штундка, якась дівка Тетяна, була й у вашому селі і в когось ночувала аж дві ночі.
– Була й ночувала! Аж дві ночі! – крикнув о. Артемій і схопився з стільця. – Бреше протопресвітер!
– Ой не бреше. Цей не з таківських, щоб брехав, – сказав о. Порфирій, – бо та штундка була і в нашому містечку, та урядник зараз витурлив її з містечка.
– Ой лишечко! Ще протопресвітер викаже в консисторії... А я про це й не знав... А я ж тутечки благочинний... Треба розвідать, треба досвідчиться за все.
– Довідайтесь! Може, та пророчиця й досі сидить в вашій Горобцівці... – сказав о. Порфирій.
– Ой-ой! А в мене ж мужики–то анафеми, злодії, анцибори, антихристи! А писар, то вже й не буду казать про його, – бідкався о. Артемій, – ця бестія хитра, як лисиця, а розумна й поміркована, як сатана...
– Це той Коцюбенко?
– Та це ж Коцюба! – сказав о. Артемій. – Тільки, хвалить бога, що наш иовий митрополит правдивий чоловік і усяких брехень не послухає, пошли йому, боже, здоров’я й довгий вік!
Отець Артемій встав, підвів очі до образів і перехрестився. Він знов сів і почав розказувать усякі новинки, які
152
почув од жидів: по чому пуд пшениці та жита, вівса та проса, який батюшка вмер, який видав дочку заміж, де буде швидко весілля.
– О. Порфирій! Чи ви не переглядали останніх номерів газет? – промовив о. Артемій, витрусивши з себе, мов з мішка, усі новинки в околиці. – Щось буде! Ой щось буде! Пруссаки крутять, чепляються до Росії. Вільгельм говорить закиркуваті та зачіпливі промови на бенкетах.
– Ні, про це я ще не читав, – тихо обізвався о. Порфирій.
В той час до столової увійшла сестра о. Порфирія, вже дуже немолода панна. О. Артемій ледве примітив її, тільки кинув на неї оком, швидко підвівся на стільці й сунув до неї хапком свою руку, неначе казав: одчепись од мене, та ще й хутчій, бо не маю часу навіть руки тобі подать: мені треба розмовлять.
– Ой боже! Що це буде, що це буде! – галасував він на всю столову. – Чи ви пак читали, куди вже в останній час долітали прусські аеростати?
– Ні, не читав.
– Невже не читали?!– крикнув о. Артемій і підвівсь з місця. – Літали аж над Вінницею, літали аж за Києвом, над Броварами! спустились німці в Броварах, звеліли мужикові насмажить смажені, повечеряли, потім сіли, знялись з місця та й полетіли. Ой! Боже мій! Що це буде! Що ми будемо робить? Ой, щось буде! щось буде! – бідкався о. Артемій і вхопив в обидзі руки голову та й забігав по столовій. Довгі поли ряси, коси на голові метлялись на повітрі. Муха влетіла в рот о. Артемієві.
– Пху, пху! Ой боже мій! Що це буде? Пропащі ми!– репетував о. Артемій, випльовуючи на ході муху.
– Я думаю, що не такий чорт страшний, як його малюють, – обізвався спокійно о. Порфирій, – владика страшніший за пруссаків.
О. Артемій підбіг до о. Порфирія, поклав йому на плече одну руку, нахиливсь і промовив сливе на вухо: “Буде война”.
Промовив він це та знов одскочив од о. Порфирія, як опечений.
Стара панна тільки стояла та витріщала очі на о. Артемія. Витріщав на його очі й о. Порфирій.
– Прощайте! Зоставайтесь здорові! Час додому, – не
153
сподівано сказав о. Артемій, щільно поцілувався тричі з о. Порфирієм, тикнув руку панні і, як метіль, повіявся в прихожу.
Надворі тим часом піднявсь вітер. З заходу наступала чорна хмара. Вітер аж свистів, гнув верхи дерева, піднімав страшну куряву на містечку, на шляху. Курява підбилась вгору, мов хмара, летіла смугами по вулицях, вилася, мов дим, вздовж шляху.
– Та зостаньтесь на ніч! Та хоч переждіть оцю лиху годину! – просив о. Артемія хазяїн.
– Спасибі! не можна!
– Та це ж гірше од Бісмарка! Гірше од пруссаків! – сміявся з ганку хазяїн.
– Спасибі! не можна! – гукнув о. Артемій і неначе впав у повозку.
Швидко коні його й колісниця ніби пірнули в страшну піскувату хмару й ніби потонули в їй.
– Аки Ілія пішов на небо й потонув у хмарі, – промовив о. Порфирій до сестри, осміхаючись.
Вже в глупу ніч вернувся о. Артемій додому й застукав у шибку вікна так раптово, що трохи не розбив скла. В домі вже всі полягали спати. Сонна наймичка вискочила й одсунула засов в дверях.
II
В неділю, йдучи до церкви, о. Артемій сказав до своєї жінки, що запросить до себе на чай писаря й писаршу.
– А!., ц!.. – аж цмакнула з досадою й навіть огидою Сусана Уласівна.
– Якби ти був запросив на чай княгиню, я була б багато більше рада. А писаршу!.. Ат! горе мені з тією писаршею!
– Вже ж нічого не поможеться. Треба ж напитувать жениха для Ваті. Вже час! – сказав о. Артемій, вдягаючись в рясу.
На службу божу до церкви прийшов писар з писаршею. Тоді як вони обоє підступили разом з людьми за дарою, о. Артемій, даючи їм по шматочку проскури, стиха промовив до писаря:
– Прошу покірно вас зайти до мене на чай після служби.
154
– Спасибі, о. Артемій, зайду, – тихенько промовив писар. “Певно, має якесь діло в волості”, – подумав він, оступаючись од царських врат.
– І вас просить моя матушка на чай після служби, – сказав о. Артемій до писарші, подаючи їй шматочок проскури.
Писарша мовчки поклонилась батюшці низенько й потім, оступаючись, перехрестилась і дуже низько поклонилась до образів, неначе дякувала богу за таку велику честь і пошану.
– Якесь діло має. Мабуть, за щось буде просить, – казав писар, йдучи з жінкою через цвинтар.
– Якби мав діло до волості, то просив би тільки тебе, а то й мене просить, – обізвалась писарша. – А я на лихо наділа стареньку спідницю. Хіба вернімось додому, то я вберуся в нову зелену вовняну сукню.
– Опізнимось. Йди вже в тому, в що вбралась, – сказав писар, а сам похилив свою чорноволосу голову, втирив очі в землю і все думав, яке б то діло до його мав батюшка, що не тільки його, але й жінку запросив до себе в гості.
– Ой, вернуся я додому та передягнусь в нову зелену сукню, – говорила писарша, – та треба б і зачесаться краще, та й надіти добре намисто або хоч накинуть на шию золотий хрестик...
– Та вже пізно. Нехай вже прибиремось іншим часом, як попросять вдруге, – говорив писар, не підіймаючи голови, та все думав, чого це батюшка став такий ласкавий, що й жінку запросив до себе на чай.
Проворний, прудкий батюшка вже скинув ризи й наздогнав їх. І о. Артемій, і його запрохані гості вкупі ввійшли в двір. Батюшка одчинив двері в прихожу. Назустріч гостям в прихожу зараз вийшла матушка, а за нею Ватя, і обидві вони дуже радо привітались з писаршею. Матушка попросила писаря й писаршу не до столової, а просто в залу.
Писар в дверях переглянувся з писаршею й прищулив одно око: дивись, мов, яка нам честь та пошана!
Батюшка ніколи не приймав писаря в залі, а запрошував його або в свій кабінет, або в столову.
– Сідайте, Феодосіє Семенівно, от тутечки, в кріслі!– просила матушка й присунула до неї крісло.
Писарша, як увійшла в залу, переступивши поріг, так
155
і спинилась коло порога і, здається, не мала сміливості ступить далі ні на один ступінь.
– Спасибі вам! – тихо обізвалась писарша і вже хотіла сісти оддалеки од благочинної, на віденському стільці під стіною, далеченько од канапи та од стола.
– Та сідайте-бо от тутечки, в кріслі! – знов просила матушка писаршу.
“Ото лишенько! В старій спідниці якось не насмілюсь сісти в кріслі проти вікон на самому світі, та ще й коло вікна. Якби пак в новій зеленій сукні...” – думала писарша, але мусила йти на самий ясний світ і сісти в кріслі. Вона все неначе соромилась, щулилась і неначе хотіла сховаться в глибокому та широкому кріслі.
Для писарші було не первинка сидіть в кріслі, сливе в такій самій гостинній. Її батько, Семен Петрович Панасенко, був простий селянин, але він довгенько був волосним старшиною в недалекому селі, забагатів, нажився, овдовів і вдруге оженився на багатій удові; він купив тридцять десятин землі, а потім брав у посесію поле, забагатів і прикупив ще сто двадцять десятин. Він вже став заможним, мав маєтність і був вже настоятелем на справжнього дідича з селян, яких в нас в Київщині вже є чимало. Семен Панасенко вже збудував гарний панський дім в своєму хуторі й завів панську обставу в домі. Правда, Феодосія Семенівна вийшла заміж за писаря ще тоді, як її батько був волосним і ходив в свиті; але тепер вона, буваючи в батька в гостях, сиділа на канапі й на віденських стільцях, стрічалась в світлиці в свого батька і з батюшками, і з панками.
– Леонтію Петровичу, сідайте, прошу вас! – сказав о. Артемій до писаря й поставив для його віденський стілець збоку стола.
Леонтій Петрович Коцюбенко вже не так церемонився, як його жінка. Йому доводилось частенько бувать в благочинного і по ділу, і навіть в гостях. Він сів на стільці й поклав свої здорові зателепуваті кулаки на обох колінах. Він був убраний в піджак та панталони з дешевенького простого трика. На жилетці теліпався важкий нікильовий ланцюжок коло годинника.
Писар був родом таки ж з самої Горобцівки. Батько його був бідний селянин, але якось спромігся оддать його в сільську горобцівську церковну школу. Леонтій вчився дуже добре, видав екзамен на вільготу по військовій служ-
156
6і й, ще бувши хлопцем, служив за гіисаря на горобцівській сахарні. Одбуваючи військову службу, він записавсь в військову канцелярію й служив за писаря, бо вмів писати дуже гарно й виразно. Потім згодом він служив на залізній дорозі, а вернувшись додому, перейшов в горобцівську волость за волосного писаря. Коцюбенко, побувавши в бувальцях і трохи збавивши свою чесність, швидко постеріг тайну, як можна добре нажиться на писарській службі. Він брав хабарі звідусіль, цупив громадські гроші, де тільки можна було їх поцупить, клав половину штрафів з селян в свою кишеню і, як чоловік запопадний, практичний і нерозтратливий, незабаром склав собі чимало грошенят і купив вже кільки десятин землі. Держав він воли, орав, сіяв і держав навіть одного коника. Хазяйнувала більше його жінка, ніж він, бо була зроду розумна й запопадна людина.
Леонтій Петрович сидів, нахиливши свою пелехату чорноволосу голову, і скоса поглядав своїми темними здоровими блискучими очима на о. благочинного. З-під густих низьких чорних брів його очі виглядали хитро й світились розумом.
– Що ж там, Леонтію Петровичу, чувати в вас в волості? – спитав в писаря о. благочинний.
“Випитує... Цікавиться знать усе, але я йому не скажу нічого; благочинний – чоловік гострий, запопадний, але хибний і небезпечний...” – подумав писар і обізвався згодом:
– Нічого не чуть дуже цікавого. Звичайні справи йдуть своєю чергою.
– Швидко буде громадський схід?–спитав о. благочинний.
“Має якесь діло до волості”, – подумав писар і трохи згодом промовив:
– Ні! мабуть, нешвидко. Од мирового посередника нема приказу, нема й бомаги; та він не дуже давно скликав вже схід.
– А мені оце жалівся управитель, що мужики наробили багато шкоди на панських луках, – сказав о. Артемій. – Тепер стоїть суша. Пасти коні й худобу нігде, а мужики оце якось вночі наробили на панському сінокосі спашу й патолочі, спасли тразу з одного боку. Чи пак жалівся управитель волосному?
– Казав волосному й жалівся мировому, – сказав пи-
157
cap, – але ще оД Мйрового не МаєМо ніякого приказу и звістки.
– А поки той приказ вийде, то люде спасуть сінокіс увесь дочиста. Вже й на моєму сінокосі позавчора попались чужі воли в спашу, – сказав о. Артемій.
“Певно, держить людські воли в займані, та люде не хотять викупить. Буде, мабуть, просити, щоб волосна управа нагнала мужиків...” – подумав писар.
– Хто то вчора приїздив до волості з дзвоником? – спитав о. Артемій в писаря.
– То приїздив становий пристав.
– Чого ж це він приїздив? – спитав о. Артемій.
– Не знаю. Чогось кликав урядника...
“Ну та й цікавий же!” – подумав писар.
– Чи вже скінчив ваш батько свій новий дім?–спитала Сусана Уласівна в писарші.
– Вже давненько! – одповіла писарша й запишалась.
– Чи гарний же вийшов? Гарні покої? –спитала благочинна.
– Гарний і просторний дім. Господи, який гарний та світлий, – сказала писарша й знов запишалась.
– Буде такий завбільшки, як наш, чи менший? – спитала благочинна.
– О, багато більший! І вікна трохи більші, ніж у вас, – сказала писарша, зирнувши бистро на вікна.
– Чи й мебіль вже купили? Вже обставились зовсім^ – спитала в писарші Ватя, котра, впоравшись в столовій коло самовара, увійшла в гостинну й сіла на канапі.
– Вже привезли й поставили. Мебіль така гарна, така гарна, що й сказати не можна! Навдивовижу гарна!
– Така, як оце наша, чи яка інша? – спитала благочинна, здержуючи легкий осміх на устах.
Писарша зорила швидкими очима кругом гостииної, бистро кинула очима по віденських стільцях і промовила:
– Краща, ніж ваша; стільчики такі, як у вас, тільки червоні, а канапа й крісла більші й кращі, ніж ваші.
– Чи вікна та двері високі в новому домі? – спитала в писарші Ватя.
– Господи, які високі та здорові й вікна й двері! А вікна якісь чудні, на п’ять шибок: чотири внизу, а вгорі тільки одна, довга через усе вікно, ще й одчиняється знизу вгору, неначе лядка. Та в кімнатах ясно, світло! А на стелі в залі ще й кружало вироблене по самісінькій сере-
158
дині. Господи, як гарно все пороблено! зовсім по-гіагіській, – чванилась писарша.
– Чи вже чай настоявсь? – спитала благочинна в Ваті.
– Вже, мамо! Ходім пити чай, бо я голодна, – обізвалась Ватя.
– Прошу в столову до чаю!–обернулась благочинна до писарші, вставши з канапи і важкою ходою простуючи до дверей столової.
Усі встали й пішли слідком за благочинною рядочком, як пливуть качки на ставу.
В просторній столовій на дойТовастому столі, застеленому чистою білою скатеркою, вже парував самовар. О. Артемій посадив писаря поруч з собою; благочинна сіла з писаршею по другий бік стола. Ватя налила стакани чаю й перший стакан обнесла кругом стола й подала писарші. Писарша зирнула Ваті в очі й неначе прочитала в їх, в ласкавому, солоденькому і ввічливому погляді, причину ласкавих запросин на чай, ласкавого панькання коло неї й запобігання ласки. В писарші аж очі заграли од того несподіваного здогаду. Вона переглянулась з писарем, підвела трохи брови вгору, але писар і не думав догадуваться, за що то його жінка говорить до його очима, натякає устами й бровами. Було знать, що писаршу брала нетерплячка щось сказать чоловікові: вона аж зайорзала, засовалась по стільці. Старий віденський стілець легенько зарипів під писаршею.
Подавши усім чай, Ватя взяла одну тарілку з скиб-^ ками пухкої свіжої паляниці, другу тарілку з гарячими пиріжками, знов обійшла кругом стола й поставила тарілки перед писаршею. Потім вона вернулась, взяла в одну руку маслянку з маслом, в другу молошник з молоком і знов поставила перед писаршею.
– Прошу вас, Феодосіє Семенівно! будьте ласкаві! пиріжки намазуйте маслом, поки гарячі, бо незабаром вже й прохолонуть, – припрошувала Ватя писаршу.
“Знаю, знаю, чого ти так коло мене тупцюєш! Знаю, знаю! Як крутиться, як панькаеться!–подумала писарша. – А колись передніше то мене й не просили до себе. Знаю, до чого то воно стосується”.
Писарша трохи не крикнула до свого чоловіка через стіл: “Знаю, знаю, до чого воно йдеться!” – і ледве через силу вдержала язика за зубами.
О. Артемій розмовляв з писарем все за волосні справи
159
та за нобого сільського старшину Леська, котрого недавно обрала громада.
– От тепер Лесько трохи поправиться на кращому хлібі, а то він був вже занидів, захляв, зовсім опустився з своїм хазяйством. Леськи з давніх-давен були перші багатирі на селі, а цей чогось захляв, скапцанів, – сказав о. Артемій і, нахилившись до самого вуха писаря, додав тихо, – мабуть, тим, що дурний, а дурні усі хлянуть, бо... поневолі мусять хляти.
Писар осміхнувсь.
– Ой дурний, їй-богу, дурний! – гукнув о. Артемій вже на всю хату. Тільки ж він хитрий-хитрий! Теперечки він поправиться.
– Може, й поправиться трохи, як не розіп’ється... – знехотя обізвався писар, – управитель вже прийняв його воли й корови на випас на панській луці дурно, без плати.
– Прийняв? А моїх волів то й не приймає!–сказав о. Артемій. – Ото добре буть волосним! Краще й вигодніше, ніж попом.
– Бо ви, о. Артемій, мабуть, не просили за це управителя. Він гоноровитий: не попросиш, то сам ніколи не догадається дати.
– Правда, що не просив. Це правда! А волосний, певно, й не просив, а йому дали право <на випас, – сказав о. Артемій.
– Е, бачите, волосний – інша річ. Волосний потрібний для управителя й для дідича... Вони мають усякові справи в волості то за людей, за робітників, то за спаш... Хоч-не-хоч, а треба кланяться, треба загоджувать та піддобрюваться, – сказав писар і при тому гордовито підвів голову вгору й одкинув свої міцні плечі на спинку стільця.
Уся його постать, усей його вид наче промовляв: і ми чогось варті! І мені мусить годити й управитель, і пан, і... ти, отче Артеміє.
Але по очах о. Артемія зовсім не було знать, щоб у його був потяг до того, щоб в чомусь догоджать волосному та писареві. О. Артемій був надто самостійний чоловік, хоч і запобігав ласки в княгині, як значної особи, та в сусіднього багатого пана дідича. Поки йому пани годили та робили яку вигоду, поти й він їх хвалив і запобігав у їх ласки; але як тільки вони не давали йому ніякої вигоди, він мстився, лаяв їх і обговорював, скільки було сили, бо був на вдачу осудливий.
160
Перша сторінка автографа повісті “Поміж
Тим часом Ватя, обділивши усіх чаєм, врешті налила й собі стакан чаю й сіла по другий бік писарші. Вона почала ласкаво розмовлять з нею.
– Чи часто буваєте в свого панотця в Скрипчинцях?– спитала вона в писарші.
– Буваю таки частенько, бо, бачите, в панотця всетаки стрінешся з путящими людьми, побалакаєш, з кимсь побачишся, щось цікаве почуєш. А тут... Ет! – сказала писарша, ще й рукою махнула на самовар з кокетливою зневагою, неначе молодиця.
– Чому ж так? – спитала благочинна.
– Та, бачите, тут нема з ким і поговорить до ладу... Бачишся тільки з сусідами-молодицями та з дячихою, а з ними яка розмова? Ет!
Писарша запишалась, знов кокетливо махнула пальцями на другий бік, ще й губи закопилила.
“Сама тільки недавнечко скинула очіпок, а вже й розмахалася руками й на молодиць, і навіть на дячиху”, – подумала благочинна.
– То ви б частіше до нас заходили та й побалакали б з нами й розважили себе трохи, – сказала благочинна.
– Спасибі вам, матушко, але... мені якось ніяково. Мій старий якось таки й казав мені: ходім оце до матушки...
– От і добре б зробили, якби були прийшли, – обізвалась Ватя, – а то ви все з тим хазяйством та з дітьми. Ви ще молоді, ще вам не час закопуваться з головою в той клопіт.
– Коли ніяк не збудешся того клопоту. Доки була в панотця, доти гуляла й клопоту не знала, а теперечки... Ет!
– “Коли б була біду знала, не йшла б заміж та гуляла”, – обізвався словами пісні о. Артемій. – А навіщо ж ви йшли заміж, коли тепер біди й лиха зазнали?
– Бо отой причепивсь, то й пішла, – сказала проворно писарша, махнувши не лицем, а підборіддям на свого чоловіка.
Матушка й Ватя засміялись. Писарша ані осміхнулась.
– А якби другий сватав, то, мабуть, і не пішли б! – сказав о. Артемій.
– Мабуть, не пішла б та й досі гуляла б... – сказала писарша й кинула бистро своїми карими очима на писаря.
– От незабаром, на тім тижні, в четвер, будуть мої іменини, то ви й прийдіть до нас в гості з Леонтієм Петровичем ввечері на чай! –просила благочинна.
\ \ – І. Нечуй-Лсвицькнй, т. 6.
161
– Спасибі вам! Як не помремо, то й прийдемо, – сміливо сказала писарша. Вона вже зовсім оббулась, оговталась і, підбадьорена ласкавістю господині та Ваті, зовсім розбалакалась і розжартувалась.
– Тільки в той день приїде до нас в гості її брат, студент, – обізвався писар, – якось ніяково буде кидать свого гостя та йти в гості.
– То ви заберіть свого гостя та й до нас в гості! От і добре буде! Молодий панич трохи погуляє й забавиться на вакаціях, – сказала благочинна.
– Спасибі вам! Як брат зохотиться, то й прийдемо, – сказала писарша.
– А чом же! В нас нема церемоній. Приходьте простацьким звичаєм. Нащо нам ті церемонії. Ми люде сільські, – додав о. Артемій. – Буде і вчитель з жінкою, вашою близькою сусідою. Вам буде весело: не перепудитесь, і поговорите, і побавитесь. Ватя заграє на фортеп’яні, а ви ще й потанцюєте.
– І куди вже мені до танців! Натанцююсь я й так за цілий день коло дітей. Нехай вже молодші од мене танцюють, – сказала писарша й засміялась.
Напившись чаю, поснідавши всмак пухкими пирогами, писар та писарша встали й почали прощаться.
– Не забувайте ж моїх іменин! Приходьте до нас! – просила на прощанні матушка писаршу.
– Не забувайте ж і ви!–просив о. Артемій писаря.
– Спасибі вам, спасибі! – дякував писар, виходячи на ганок.
І матушка, й Ватя, і сам о. благочинний випровадили гостей аж на ганок.
Йдучи через двір, писар все заглядав в загороду та в повітки. Вже він з жінкою вийшов за ворота, та й спинився, і все через тин зорив по дворі та дививсь в одчинені ворота повіток.
– Чого це ти так зазираєш в загороду та в повітки? Чи не набачив там якого дива? –спитала писарша в свого чоловіка.
– Щось о. Артемій і матушка дуже ласкаві до нас сьогодні. Чи не зайняв часом батюшка на своїй луці в спащу мужицькі воли або коні та, мабуть, буде просить, щоб в волості нагнали мужиків та здерли викуп за спаш.
– Ой ти, солопій! А ще й маєш себе за розумного чоловіка, – сказала писарша. – Які там воли та коні? Це
162
вони так тупцюють коло гіас, щоб залучить жениха для своєї Ваті. Адже ж брат затого скінчить університет! Хіба ж ти не примітив, як я на тебе моргала й очима, і бровами?
– Коли ж ти моргала? – спитав писар.
– А як Ватя принесла мені стакан чаю й сіла коло мене по другий бік. Ой ви, чоловіки! А ще маєте себе за розумніших од жінок.
Весела й проворна писарша помалесеньку штовхнула ліктем під бік свого чоловіка. Тут на самоті вона стала знов веселою, жартовливою сільською молодицею.
– Я й примітив, як ти моргнула носом на мене, але мені здалось, що тебе муха вкусила за ніс, – сказав писар.
– Муха вкусила... Тюхтій ти! Не тямиш ти, до чого воно йдеться. А я швидко постерегла, чого їм треба.
Писар одначе задумавсь.
– А що буде, як з того нічого не вийде?.. – промовив писар неначе сам до себе. – А що буде, як часом діло піде напереверт?
– Нічого не буде. Наїмося, нап’ємось та й додому підемо, як і тепер йдемо. От що буде, хоч би діло пішло й напереверт або й сторч.
– Еге... – обізвався писар і знов задумавсь, – коли б часом ті пироги, ті наїдки та напитки не вилізли нам боком, – сказав він трохи згодом, – отець благочинний закиркуватий і мстивий...
– А чого їм лізти у бік? Хіба пироги благочинної подуріють чи збожеволіють, щоб їм вилазить нашими боками? – говорила й реготалась разом весела писарша.
III
Ще за три дні до своїх іменин Сусана Уласівна досвідчилась, що до писаря приїхав в гості писаршин брат, Леонід Семенович Панасенко. Ватя потаємно од мами подала через одного жидка лист в Блощинці до своїх приятельок, щоб вони доконешне приїхали в гості в четвер на мамині іменини. Ватя вважала, що вона багато краща за тих панночок, і не боялась виставлять їх перед паничами поруч з своєю особою. Сусана Уласівна послала до близького містечка накупить свіжого м’яса, напекла чудових паляниць та пирогів. О. Артемій накупив в Корсуні в Берка вин та добрішої горілки. Сусана Уласівна й Ватя
11*
163
ще зранку бігали, вештались, порались та прибирались до гостей. О. Артемій ще заздалегідь послав одного чоловіка в велике містечко Лисянку запросить до себе в гості отця диякона, Гервасія Добриловського, всім відомого в околиці як зручного свата. О. Артемій знав, що диякон буває в гостях в писаршиного батька Панасенка, і замотав собі це на вус: постановив собі ближче зійтися з отцем дияконом, щоб намоторить його для своєї потрібки. “Може, колись пригодиться й оцей отець диякон, дуже язикатий і пронозуватий”, – думав він.
В четвер перед вечором почали з’їжджаться гості. Поперед усіх прикатали з Блощинець аж двома повозками три панночки, Ватині приятельки, Антося, Леся й Ліпа, їх мама й їх тато, управитель, старий німець Шмідт, давній знайомий о. Артемія. Шмідт передніше був управителем таки в самій Горобцівці й оженився з дочкою одного посесора з простих горобцівських селян, котрий забагатів і взяв в посесію межуюче з Горобцівкою невеличке сельце. Після їх приїхало ще кілька сусід батюшок з матушками; далі прибув і отець Порфирій, котрий нігде не бував, але мусив навідатись до о. благочинного, щоб часом о. благочинний не зобідивсь і не розгнівався. Трохи пізніше прийшов горобцівський управитель. Писаря, писарші і її брата не було.
Ватя з приятельками щось шепотіла нишком і все поглядала в вікна на двір. Коли це в одчинену браму вбігла пара коней, а на повозці забіліли дві паничівські постаті в білих парусинових балахонах, з головами, напнутими 'відлогами. То приїхали два молоді паничі, скінчивші семінарію; вони служили за вчителів в народних школах в недалеких селах.
– Ну, та й гоноровитий писаршин брат! – тихенько сказав о. Артемій до жінки. – Не йде до нас в гості! Може, й не прийде, не хоче знаться з нами.
– Як не прийде, то й плакать не будемо. Я гордих не люблю, – тихо обізвалась матушка. Але це вона тільки так говорила: її вже брало за серце, що писарша з братом і досі не приходять.
Несподівано рипнули двері з ганку в прихожу. Сусана Уласівна через одчинені двері вгляділа кудлату чорноволосу писареву голову; за ним слідком увійшла писарша, а за нею неначе вскочив її брат, Леонід Семенович Панасенко. Матушка вийшла до їх в прихожу назустріч.
164
– Це мій брат! – рекомендувала свого брата весела писарша.
– Я дуже рада, що ви прийшли, – обізвалась матушка до Леоніда Семеновича. – Прошу ж в залу до моїх гостей!
– А ми оце трошки опізнились. Мав я деяку роботу в волості, – сказав писар, чепляючи свій бриль на кілочок і пригладжуючи кострубату голову долонею.
– Прошу вас до гостей! Наші гості вже давненько поз’їжджались, – сказала матушка, показуючи рукою на одчинені двері в столову.
Серед столової стояв о. Артемій і балакав з своїм сусідом о. Порфирієм. О. Порфирій мовчки слухав його оповідання й тільки дивився, як швидко миготять широкі губи в о. Артемія. О. Артемій вглядів в дверях писаря й побіг до його назустріч.
– А! Леонтій Петрович! – крикнув о. Артемій, ще й руки підвів вгору, неначе був напоготові вхопить його в обнімок і поцілувать. Він ухопив руку писаря в обидві свої широкі долоні й почав трясти з усієї сили.
– Чого це ви так пізно! А ми вас ждали, сподівались, та й годі сказали, – весело гукав на всю столову о. Артемій, неначе він був радий писареві, як рідному батькові.
Писар тільки осміхався: він не йняв віри щирості надзвичайно радісного привітання. Він знав, що той пал, та привітність та жвавість були в його більше виявком жвавості вроди і вдачі, а може, й зумисного вдавання, ніж щирого привіту.
– А от і Феодосія Семенівна! Здорові були! Пізненько-пізненько, нігде правди діти!–гукав о. Артемій до писарші.
Писарша поздоровила о. Артемія з іменинницею й заповістила свого брата.
– А! ваш брат! Леонід Семенович! Дуже радий, дуже радий, що ви прийшли до нас. Дуже радий з вами познайомиться, хоч я вже неначе знайомий з вами, не бачивши вас в лице, – промовляв о. Артемій до молодого студента.
– А от мій сусід, о. Порфирій, – рекомендував о. Артемій, – а це моя дочка, Валентина Артемівна.
Стіл в столовій вже був застелений. На кінці стола вже стояв здоровий самовар, блискучий та лиснючий, і парував під саму стелю. Ватя засипала чай і з-за висо
165
кого самовара зирнула вважливо очима на молодого Панасенка.
Панасенко був тонкий, височенький, з лиця трошки схожий на сестру. Його вид, неначе загострений внизу, з гостренькою борідкою, з тоненькими устами, був трохи чудний, але кругле, випнуте, високе чоло з високими бровами, темні, гострі, пронизуваті й трохи насмішкуваті очі одразу притягли до себе Ватині очі. Вона задивилась на високі брови й не похопилась вийти з-за самовара. Молодий студент проворненько й сміливо підбіг до неї й подав їй руку. Ватя ледве встигла поставить чайник на стіл і закрутить кран самовара. Окріп бризнув з-під крана, і дрібненькі крапельки впали на її руку й ніби вкусили, як блохи.
– Ой! – нишком крикнула Ватя й ледве вдержала крик.
Леонід Семенович подав їй руку й поклонився.
– От трохи через мене не попекли собі рук, – сказав Панасенко, – вибачайте мені, що я став причиною цього лиха.
– Та це невелике лихо! Про це лихо мені байдуже: впало на руку дві крапельки, неначе дві спасівські мухи вкусили, – обізвалась Ватя; і хоч її вкусило ніби дві мухи, але вона встигла придивиться, що в Леоніда очі веселі й карі, хоч уста тонкі й сухі, а підборіддя трохи гостре.
– Прошу ж в гостинну до гостей, та й будьте нашими гістьми! – сказав о. Артемій і сам повів нових гостей в гостинну.
З просторної гостинної через одчинені в столову двері не чути було ні духу. Гості тільки що зібрались, не обзнайомились, а декотрі були між собою й незнайомі; вони сиділи мовчки або розмовляли пошепки, наче боялись говорить голосно.
–Прошу сідати ближче до стола!–сказав о. Артемій до писарші й поставив стілець коло стола, близько од крісла, де сиділа одна матушка, з котрою писарша була знайома.
Писарша тепер вбралась в нову вовняну зелену сукню, ще й почепила на шию шість разків доброго товстого намиста. Стілець стояв якраз на самому сонці. Писарша сміливо, без остраху й вагання тепер йшла на світ, мов метелик. Вона сіла, ще й стілець одсунула на самісіньке кружало з променів сонця, бо була певна в тому, що ярий
166
світ не ганжує її, а ще красить. Її очі ніби казали: дивіться, мов, матушки, яка на мені гарна зелена сукня! Краща, ніж на вас!
Феодосія Семенівна й справді зеленіла та червоніла в пучках гарячого світу, неначе кущ калини з червоними китяхами ягід. Кольори були різкі, дуже ярі, іскряні, але не без ефекту.
О. Артемій порекомендував писаря та Леоніда декотрим їм незнайомим батюшкам та двом сільським вчителям-семінаристам. Писар сів коло управителя й почав з ним розмову. Молоді панни Ліпа, Леся, Антося та ще дві їх приятельки сиділи рядочком в кутку коло п’яніна. Леонід Семенович привітався до їх: вони були йому давненько знайомі. О. Артемій поставив стільця коло стола рядом з писаршею, попросив сісти Леоніда Семеновича й сам сів поруч з ним.
Леонід Семенович, увійшовши в гостинну, дуже здивувався, вглядівши чималі рядки гостей на канапі й на стільцях. Тоді як він був в столовій, йому здавалось, що гостинна була зовсім порожня. Матушки сиділи поважно й навіть з пихою та гордовито позирали одна на одну. Панни й паничі стовпились коло п’яніна в кутку й розмовляли сливе нишком між собою, неначе страхались говорить голосно, ніби в церкві.
О. Артемій вскочив в гостинну, крикнув, гуркнув стільцями, зареготавсь і неначе вніс з собою веселість, ніби побудив сонних, дрімаючих гостей. Він почав крикливу розмову з Леонідом Семеновичем. Леонід Семенович так само був з крикливих, був навіть трохи штукар, любив пореготатись і пожартувать. Його жарти й штукарство часом переходили через край і були трохи грубі, зателепуваті, навіть часом вульгарні, простацькі.
– А ми, о. Артемій, оце в дорозі до вас трохи не перекинулись, – почав Леонід Семенович.
– Хіба ж ви приїхали до нас? – спитав о. Артемій.
– Ні, прийшли пішки, – сказав Леонід Семенович.
– Хіба ж можна, йшовши пішки, перекинуться? Оце диво! – спитав о. Артемій.
– От так, як бачите! Трохи не перекинулись, та ще й на містку. Ото б викупались гарно в багні! Йдемо ми рядком через місток збоку, попід вір'ям на містку, а дошки під нами ворушаться та вгинаються, неначе клавіші на фортеп’яні. Я ступив на край дошки й трохи не шубов
167
снув в болото, та якось вхопився за вір'я, а сестра мене вирятувала: стала на дошку з другого боку та й переважила, неначе в переваги грала зо мною, – казав Леонід Семенович і разом реготався.
– Ото якби на такий місток наскочив губернатор! – сказав о. Артемій, поглядаючи на писаря.
– То шурхнув би під міст, а потім виліз би; а мужики обтерли б полами йому чоботи та штани, та й годі. От що було б!–обізвався Леонід Семенович.
– Та на цьому був би й кінець? – спитав о. Артемій.
– Ні, не на цьому: потім він ще загнув би в батька – в матір чесній громаді, та аж на цьому був би вже кінець, – сказав Леонід Семенович.
– Ой, мабуть не на цьому! – обізвався писар.
– Ще була б після того бомага, та ще й крутенька, – обізвався з кутка о. Порфирій.
– Та бомага, що зветься чубонаминайка, – додав Леонід Семенович, – але од мене такої бомаги в волосну управу не буде. Це певно.
– І од мене такої бомаги не буде, хоч і я трохи не провалилась на містку, – сміливо додала писарша.
Матушки зирнули одна на одну: чи ти ба! яка, мов, вона смілива!
Одначе ця проста й весела розмова розворушила гостей.
Веселий о. Артемій своїм камертоном завдав тон, а Панасенко підхопив у той тон, і писар вже вхопив у той тон, а писарша несподівано вхопила дискаитом, та ще й затягла горою. Гості стали сміливіші, розворушились, почали під той шум та гомін розмову. Отець Артемій дав веселу направу в гостинній. Панночки навіть насмілились вийти з-за п’яніна й пішли ходить по залі, побравшись попід руки. Паничі пристали до їх збоку. Не всидів на стільці й Леонід Семенович. В гостинну увійшла Ватя. Вона була на той час дуже ефектна в темній сукні, обсипаній дрібненькими малиновими крапельками та квіточками; кофта була обшита малиновим оксамитом, при котрому дуже виграв її матовий вид та темні здорові й виразні очі. Малинові оксамитові облямівки та уставки простягались аж до плечей і дуже підходили під колір її повних виразних уст. Її повненька постать, стягнута сукнею, була показна серед інших панночок, дрібненьких та низеньких на зріст.
168
Леонід Семенович знехотя задививсь на Ватю. Він дуже любив паннів і одразу вмів вловить в кожній панні ті прикмети краси, якими хоч потрошку обділила її мати-натура: чи була б то краса очей, чи краса гарних уст, чи краса усієї постаті. Найменший слід дівочої краси не міг потаїться перед його гострими очима. Він задививсь на чорні, виразні Ватині очі. їх матовий блиск одразу зачепив його нерви.
Леонід Семенович раптом підвівся з стільця й подав його Ваті.
– Спасибі вам, Леоніде Семеновичу, – сказала Ватя, – рада б сісти, та ніколи. Час запросить гостей до чаю.
– Гості й самі знайдуть шлях до чаю, а ви, Валентино Артемівно, побавтесь з нашими сусідками. Бачите, як вони нудяться: ходять та й ходять, неначе місця собі не знайдуть з нудьги.
Ваті цей тон здався не дуже делікатним. Вона осміхнулась, бо не знала, що Антося, Леся й Ліпа були ще передніше Леонідові знайомі. Проворна не в міру і навіть криклива, Антося обізвалась до Леоніда:
– Не думайте, що нас нудьга бере! Нам зовсім-таки весело.
– І без мене вам весело? – спитав Леонід Семенович.
– І без вас весело, а з вами ще веселіше, – обізвалась голосно смілива Антося.
Ватя й інші панни зареготались. Антося зросла на селі і вчилась в містечку. Вона дуже була схожа на сільських дівчат і в манерах, і в розмові, і в жартах, бо була в близьких стосунках найбільше з дівчатами і ніби пропахалась їх духом.
– Може, це ви тільки говорите мені комплімент? Як я на вас наводжу нудьгу, то я й ладен втекти через оці двері в садок та й сховаться в кущах, – обізвався Леонід Семенович і показав рукою на скляні двері, через котрі було видко садок та квітник коло ганку.
– Про мене й тікайте! – крикнула Антося.
– О, не тікайте! Ви весела людина, а наші гості без вас і справді будуть в нас нудить світом, – сказала Ватя.
– Як будете тікать, то ми попросимо о. Артемія замкнути двері та й сховать ключ в кишеню або де й далі, – жартувала весела Антося.
169
– Аж у камоду, – тихо обізвалась Ватя.
Ватя неначе заметилась веселістю од Антосі та Леоніда Семеновича. Вона й собі стала якось проворніша й веселіша і вийшла з своєї звичайної апатії та длявості.
– А тим часом, поки ви зберетесь замикати двері та ховать ключ, просіть, тату, гостей до чаю. Чай вже готовий, – сказала Ватя, обертаючись до свого панотця.
Не встиг панотець встать з стільця, як у дверях гостинної з’явилась висока, гарна та рівна постать горобцівського вчителя школи, а за ним слідком увійшла його жінка, кандибаста, тонка, висока й смуглява, як циганка. Вони привітались з хазяїном та з деякими гістьми. Вчительша обернулась до стола і вгляділа коло стола на стільці ніби ясно-зелену писаршу. Вона так і одскочила од стола й подалась назад. Писарша була весела й розбалакалась з сусідкою, але як угляділа коло себе вчительшу, то одразу ніби заніміла. І писарша, і вчительша зирнули одна на другу й понадимались. Вчительша втекла аж на другий кінець гостинної й сіла на стільці за п’яніном між молоденькими паннами. Ватя примітила цей маневр вчительші й осміхнулась. Примітили це деякі гості і собі осміхнулись.
“Якби я знала, що застану тут оту іродову писаршу, то ніхто не заманив би мене сюди й калачем, – думала вчительша, скоса поглядаючи на писаршу. – Ще й у зелену вовняну нову сукню вбралась і червоне намисто почепила! Мабуть, знала, ота зелена потороча, що тут стріне мого чоловіка... Це вона хоче його знов причарувать. Це вона для його так прибралась! Я постерегла, що було так”.
Писарша, зирнувши скоса на вчительшу, пригадала собі свій, зумисне перекинутий вчительшею борщ в печі та вирвані з огудиною свої огірки... Уся її жовч розворушилась одразу, неначе закипіла, приставлена в горщечку до жару. Писарша почервоніла, надулась, набундючилась, як індик, та аж сопла од злості.
Писарша та вчительша полаялись на смерть ще тоді, як писар тільки що оженився й став за писаря в волості. Школа й волость зміщувались в одному здоровому мурованому домі: по один бік в домі од улиці була управа, по другий бік – школа й житло для вчителя. Писар тоді жив при волості в одній кімнатці, але для його не було опрічньої своєї пекарні. Громада постановила, щоб писарша варила собі страву в одній печі з вчительшею, поки
170
буде збудована друга пекарня. Спочатку вчительша й писарша жили між собою в приятельстві, варили обід в одній печі. Але як два попи в одній церкві та два коти в мішку ніколи не помиряться, так не помирились і дві хазяйки коло однієї печі. Негарна та немолода вчительша на лихо почала примічать, що її чоловік, Гнат Самборський, почав без сорому залицяться до писарші... Писарша і вчительша зараз-таки полаялись... Одного дня вчительша од злості зумисне перекинула в печі писаршин борщ. Писарша, не гаячись, зараз вибігла з пекарні, вирвала усю оргінію, котру вчительша посадила в квітнику перед своїми вікнами, повиривала геть чисто всю й повикидала в двір свиням. Вчительша вибігла і, вглядівши таку шкоду, прожогом побігла на писареву половину городу, вирвала з огудинням усі писаршині огірки, забрала в оберемок і викидала в двір на самісіньку оргінію. їх чоловіки повибігали з хати й ледве за руки вдержали своїх розлютованих жінок од дальшого безглуздого спустошення городу та квітника.
Од того часу жінки вже не могли помириться, хоч писар 'вже поставив собі гарний дім і перейшов в його на життя. Писарша не могла забути за свої огірки, вчительша не могла забуть про свою оргінію, і... не забули до самої смерті... Покористувались тільки з тієї лайки та бійки свині. Писарша зосталась без борщу й без огірків, вчительша без оргінії; а свині пообідали всмак оргінією, ще й огірками закусили і навіть спасибі їм не сказали за смачний обід.
“А ще й казав мені мій чоловік, що писарші не буде на іменинах, що писарша не буває в гостях в батюшки. Казав і, мабуть, знав добре, що бреше”, – думала вчительша, виглядаючи з-за п’яніна.
“Не забуду я ніколи свого борщу та своїх огірків, не прощу я тобі цього довіку – до суду”, – думала писарша та все навіщось надималась та супила брови, певно, на вітер, бо вчительша вже на неї й не дивилась.
Вчитель і писар вже давно забули й за ті огірки, і за ту оргінію та перекинутий борщ: вони посідали рядочком і звичайненько балакали. Вчительші це, очевидячки, не сподобалось. Вона втирила свої чорні очки в лице свого чоловіка й неначе казала очима: “І як ти ото смієш балакать з моїми ворогами, коли я цього не хочу! Потривай же! Я ж тобі дома вичитаю молитву!”
171
Але вчитель не втямив розмови очима своєї жінки і все любенько балакав з писарем.
– ГІрошу вас до чаю! Чай вже готовий!– просив своїх гостей о. Артемій, показуючи на двері в столову.
Але гості його неначе не чули. Старші вгніздились в кріслах та на м’якій канапі й розмовляли стиха: їм, очевидячки, було добре сидіть, і вони лінувались підвестись з місця. Молоді збились в купу в другому кутку коло п’яніна й провадили веселу розмову, вигадували та реготались.
Сусана Уласівна ждала, ждала гостей до чаю й мусила сама вийти в гостинну.
– Прошу покірно до чаю, бо чай прохолоне! – промовила вона, обертаючись до канапи та крісел, де сиділи матушки, писар, управитель та вчитель. – Феодосіє Семенівно! прошу в столову до чаю! – сказала Сусана Уласівна, обертаючись до писарші, як людини, потрібної для її потайних замірів.
“Чи ти ба, яка честь писарші! Сама благочинна просе її до столу; ще й зве на ймення й по батькові. А мене й не просе... Не піду я в столову! не хочу я й чаю! Не сяду я за одним столом з писаршею”, – думала вчительша, сидячи в кутку.
Старші гості зашуміли й застукотіли стільцями, зашаруділи ногами й перейшли в столову. Писарша встала з стільця, гордовито поглянула на вчительшу, задерла лице вгору, помаленьку пішла слідком за Сусаною Уласівною й неначе казала вчительші: дивись, мов, як мене шанують, а тебе так ні! моє цвіте – твоє в’яне!.. Молоді зостались в гостинній.
– Наталіє Корніївно! а ви чом не йдете в столову до чаю? Прошу вас! – просила Ватя вчительшу.
Наталія Корніївна була з тих, що при чужих людях нявкають, а в себе вдома гавкають. В гостях вона як розмовляла, то ніби нявкала, як кішечка, тихо, солодко, облесливо, неначе хотіла сказать: “Дивіться, мов, яка я свята та божа!” Вдома вона кричала й репетувала на всю пельку: там вона забувала, що вона свята та божа.
– Спасибі вам... я вже дома пила чай. Я й тут посиджу. Мені з вами так приємно сидіть. Усі тут такі веселі. Мені тут так гарно, так гарно, – нявкала вчительша.
172
– Та хоч стаканчик випийте! От я вам сюди принесу стакан, – сказала Ватя.
– Няв-няв-няв!–тихо зашепотів Леонід Семенович над самим вухом в Антосі. Весела Антося зрозуміла й зареготалась.
– Чого ця вчительша так нявкає? – тихо спитав в Антосі Леонід Семенович.
– То вона тільки в гостях: няв-няв-няв! а в себе в
хаті вона: гав-гав-гав! – тихо одказала Антося, котра
добре знала вчительшині норови. – Ця вчительша як розгавкається в себе вдома, то і вчитель тікає з хати, і сторож з школи тікає на город; бо раз вона, розлютувавшись, так потягла сторожа залізною кочергою, що синяки було знать цілий місяць.
“Якась писарша, якась мужичка, справжня молодиця, тільки через те, що напнула на себе зелену сукню, пиндючиться, пнеться вгору. Вона забула, що мій батько був священик, а дід – Звенигородський протопоп. Чи ти ж мені рівня! А ще й несеться вгору. Задерла кирпу до стелі, гордовито поглядає на мене”, – гавкала вчительша в своєму серці.
Усім було байдуже про неї. Молоді панни та паничі зостались в гостинній. Ватя поналивала стакани й поставила їх на столі в гостинній. На канапі, на кріслах засіла молода компанія. Старі обсіли стіл в столовій навкруги.
Компанія їв столовій була весела. Усі розмовляли, гули, як бджоли 'в пасіці. Але голос о. Артемія перемагав усі голоси. Розговорився навіть мовчун о. Порфирій.
О. Порфирій вийшов з семінарії одним з перших студентів. Зайнявши парафію, він з завзяттям взявся й за просвіту в школі, і за підняття моральності в селі, щонеділі говорив проповіді, а найбільше проти п’янства, завів братство, товариство тверезості, навчав селян на обідах, вчив в розмовах, але побачив, що його просвітня проповідь не вчинила чуда: не переробила селян на янголів за якийсь десяток років, чого він сподівався, не маючи і втямку про те, що такий психічно-історичний моральний розвиток темних мас не робиться за якийсь десяток років, та ще й тоді, коли нема ні доброї національної школи, ні народних бібліотек, ні читалень, ні піддержання й ініціативи од громади й зверху... І о. Порфирій дійшов
173
до песимізму, зневірився в своєму ділі і... на все махнув рукою, закопавшись в книжки.
– Ну й мужики тепер стали, Леонтію ПетровичуІ – обернувся о. Артемій до писаря. – Чом пак хоч ваша воAOCVb не припинить їх трохи?
– А як же ми їх будемо припинять? – спитав писар. – В нас є холодна, та й більше ніякого страху на їх не маємо в руках.
– То ви їх хоч принаймні замикайте частіше в холодну, абощо! – кричав о. Артемій. – Спустошили, геть дочиста спасли мою луку.
– Та й панську сіножать спасли, – обізвався управитель, – і ми нічого не вдіємо, бо була суха весна; і почали позов, та й те нічого не помогло. Хоч військо став на луках.
– Розносились з тією штундою, як старець з писаною торбою, – сказав о. Артемій, – аби що сказав мужикові, то він зараз тобі: коли так, то ми в штунду! А йде п’яний проз двір, голосно попів лає.
Батюшки почали розмовлять за двох вікарних архієреїв, котрі тієї зими їздили по селах, та ще й взимку.
Коли це несподівано в прихожій щось рипнуло дверима й зачовгало простими чобітьми: то приїхав о. Сава. Він неначе крадькома в’їхав у двір на своїх поганеньких кониках, неначе крадькома увійшов і в прихожу. На його навіть собаки не забрехали.
– Листвинський протопресвітер! Приїхав листвинський протопресвітер! – неначе на вухо один одному шепотіли батюшки. Розмова одразу впала. Усі в столовій замовкли. Про архієреїв ніхто вже й слова не писнув. О. Сава увійшов тихенько, неначе ступав навшпинячки, і привітався до хазяїна, поздоровив благочинну з іменинами, поздоровкався з гістьми й сів. Присадкуватий, дуже широкий в плечах, з здоровою головою, з широкою кучерявою бородою, в рушеннях зателепуватий, цей хамула, о. Сава, і справді одрізнявся од інших батюшок, і тонких, і високих. Його надзвичайно широкі груди неначе були призначені для протопресвітерських хрестів. Усі знали, що о. Сава має родичів і знайомих в консисторії й частенько їздить до Києва та заглядає в консисторію; усі знали, що він любе там багато дечого зайвого розказувать за сусід-батюшок, чого не годилось би розказувати, і часом виказує на декого.
174
“Ну, тепер хоч починай хреститься До образів і за князів, і за архієреїв, і за христолюбиве воїнство! – подумав о. Артемій. – Приніс нечистий оцього листвинського протопресвітера, що висвятився на попа з дяків. Треба кидаться в політику”.
О. Артемій виписував “Московские ведомости”, бо редакція посилала це добро сільським батюшкам сливе за безцінь, за половину ціни. Багато батюшок виписувало дешевенькі петербурзькі газети: “Свет” і “День”, і хоч нічогісінько більше не читали, але трохи цікавились політикою.
– Чи чули новину? – почав о. Артемій. – Бісмарк полетів, полетить і Капріві!
– Куди ж він полетить? – спитав насмішкувато о. Порфирій. – Чи в вирій, чи, хіба, на місяць?
– З місця полетить! Це по газетах видно, – сказав о. Артемій.
– Щасливої йому дороги! А вам, о. Саво, не шкода того Бісмарка та Капріві? –спитав в о. Сави о. Порфирій.
О. Сава передивлявся тільки єдиний журнал “Епархиальные ведомости” та й то не все читав, а тільки той одділ, де писалось про награди. Він не читав навіть “Света”, вперше почув про якогось Бісмарка й тільки махнув рукою та й промовив: “На здоров’я! нехай летить, аби ми на стільцях сиділи”.
– Невже вам його не шкода? – спитав насмішкувато о. Артемій в о. Сави.
– А чого мені його шкода? Хіба він мені сват чи брат? Як полетів з місця, то другий на його місці сяде. “Ворона з місця, сокіл на місце”, – сказав о. Сава.
О. Артемій розвівся про прусську політику, говорив гаряче, з запалом, виніс останній номер газети, голосно прочитав ті виписки з німецьких газет, в котрих німці ганили Росію.
– Боже мій! Що це буде? Що це буде?–гукнув о. Артемій і при тому схопився з місця, вхопивсь обома руками за голову й з пафосом бігав по столовій та репетував:– Це все не доведе до добра! Що ми в світі божому будемо робити, як буде война? О. Саво, що ми тоді будемо робить?
– Нічого. А що ж ми будемо робить?–обізвався о. Сава.
175
– Як то нічого? А як сюди прийдуть пруссаки та застукають в ваші двері? Що ви тоді робитимете? Га?
– Хто його знає, що я тоді робитиму. Мабуть, візьму табатирку, встромлю в неї пучку та понюхаю табаки, як оце тепер, – сказав о. Сава, котрому і в сні не снились ніякі пруссаки.
О. Сава й справді витяг з кишені табатирку, всунув в неї пучку й понюхав табаки.
– Ото добрі ліки од пруссаків! кращі, ніж рушниці та гармати, – обізвався о. Артемій з сміхом.
“Чого він бігає та галасує? – думав о. Порфирій. – Неначе ті Бісмарки та Капріви вже штрикають його ззаду списами та підсмалюють вогнем. Чудний чоловік!”
– А як застукають пруссаки в мої двері, то я двері запру, – сказав о. Сава.
– А як вони виставлять ваші двері? – спитав о. Артемій.
– То о. Сава сховається на піч, – промовив о. Порфирій.
– А як вони застукають вас і на печі? – спитав в Сави о. Артемій.
– То я тоді скажу їм: ідіть собі к бісовому батькові туди, звідкіль прийшли! –одгрібався о. Сава.
Усі зареготались з такої політики о. Сави проти пруссаків. Зареготавсь навіть завжди поважний писар.
Леонід Семенович, почувши з гостинної, що о. Артемій чогось галасує, тихенько підступив до дверей і заглянув в столову. Ватя обернулась до його й промовила:
– То, певно, тато розмовляє про політику та пруссаків.
Вона засміялась; засміялась і Антося. З тієї політики о. Артемія таки добре сміялись сусіди, бо самі ні за яку політику й думки й гадки не мали.
Тим часом Ватя поставила стакани чаю в гостинній на столі й попросила паничів та паннів до чаю. Вчительша сиділа нарізно од усіх, в куточку, мов сирота, і ні до кого не говорила. Ватя попросила й її до стола. Вчительша сіла на канапі поруч з Ватею. Паничі та панни обсіли й обстали стіл навкруги. Вчительша в чорному убранні, з своїм невеселим, навіть сумним лицем, серед молоденьких паннів здавалась ніби якоюсь директрисою інституту, а ще більше скинулась на ігуменію панянського монасти
176
ря. В гостинній між паннами та паничами розпочалась така голосна розмова, як і в столовій між старими. Здавалось, два голосні хори тягли якісь дрібненькі співи в дуже швидкому allegro, розсипчастому та вередливо поплутаному. Весела Антося та Леонід Семенович давали тому концертові тон. їх найбільше було чуть між іншими дзвінкими голосами.
Почувши через двері, яку політику проповідував о. Сава, паничі підняли цю політику на сміх.
– Чи чуєте, який героїзм проти пруссаків проповідує о. Сава?– промовив один молодий вчитель.
– Хоче потрусить їх табакою. Це якась політика тютюну, політика чи листвинська, чи корсунська, – обізвався Леонід Семенович.
– А ви любите читать про політику? – спитала Ватя в Леоніда Семеновича.
– Борони мене боже! Чого вже чого, а політики не люблю. Так перебігаю очима газети, аби знать, що на світі діється. От Антоніна Григорівна так любе політику: перечитує “Свет” од дошки до дошки, – сказав насмішкувато Леонід Семенович, ще й скоса зирнув на Антосю насмішкуватим оком.
– І вигадали! Де ж ви чули або бачили, щоб я читала той “Свет”?–обізвалась Антося.
– Мені сорока на хвості це принесла, – сказав Леонід Семенович.
– То та сорока, мабуть, помилилась: не з нашого двора летіла, а тільки потрапила в ваш хутір, – казала й реготалась Антося.
– Ба ні, з вашого двора, бо вона мені розказала!..
– Чудна якась сорока!
– Я дуже люблю читать про маркізів, про їх замки та палаци. Читаєш книжку, неначе казку, – обізвалась Ватя.
– Якби хто написав повість за нашу богуславську Ривку, я з великою охотою прочитала б її. Ривка, що продає дамські убори, ця вже зовсім поетична. Раз я торгую в неї літній капелюш, а вона каже: панно, купуйте в мене капелюш, бо ті усі панни, що в мене покупили капелюші, усі дочиста повиходили заміж, – сказала Антося.
– От бачите, Валентино Артемівно! Хіба ж це була б не поезія?!–сказав Леонід Семенович і бистро зирнув на Ватю очима, ще й засміявсь. Згпід темних вусиків за-
\2   І. Не Чуй “ЛсВНЦЬ КИЙ, Т. 6. 177
блищали його довгі білі чималі зуби, котрі якось закрасили його гостре мефістофелівське підборіддя. Той осміх красив його веселий вид. Ватя задивилась на його брови на високому чолі, на його веселий вид і примітила, що в неї в серці щось заворушилось, примітила почування, приємне й радісне. Воно майнуло швидко й прудко, як промінь сонця часом прорветься через хмарки й майне по ставку од берега до берега; і ставочок ніби повеселішає й засміється між зеленими берегами. Щось радісне злинуло на її серце. Її чималі очі засвітились; вона почутила в нервах жвавість, якусь більшу жизність і стала веселіша й проворніша.
Ватя швиденько та проворно підвелася з місця, вхопила два порожні стакани й не пішла, а ніби побігла в столову, щоб налить чаю. Вона сама здивувалась, де це взялась у неї така хіть до роботи, жвавість та проворність! Антося кинулась помагать своїй приятельці й поодносила решту порожніх стаканів в столову. І Антося бігала з стаканами, і Ватя бігала; обидві неначе грали в хрещика, неначе хотіли одна другу випередить.
Вчительша сиділа й мовчки поглядала на паннів; вона втямила, до чого йдеться та біганина й тяганина, чого то обидві панни неначе грали в хрещика. Вчительша була з тих, що в гостях сидять і мовчать, нічогісінько не говорять і тільки мовчки спідлоба поглядають на других гостей; але за всіма кмітять і мовчки слухають, за що тільки балакають. І вже вдома з близькими приятельками пригадують усе, що хто сказав, хто як ступив, і все це пересуджують, додають свого, прибрехавши, і всіх ганять, і всіх осуджують.
Почалась розмова між паничами. Молоді вчителі семінаристи розказували про школи, за свої холодні нетоплені та вогкі квартири при школах, за своє бідування, за те, яка то труднота вчити дітей по великоруських шкільних книжках. Леонід Семенович пристав до їх розмови. Молоді хлопці почали зачіпать усякі питання: і шкільні, і національні українські, і соціальні. Панасенко розмовляв за ці усі питання з великою охотою, розвивав їх, оглядав їх з усіх боків. Розмова його лилась плавко й швидко, навіть була лепетлива, але вона в його провадилась тільки як салонова розмова, і більше, як модна. Ні одно питання, котре він зачіпав, не цікавило його дуже; ні до одного питання не лежала в його душа. Погляди його
178
були свіжі, навіть вольні, ліберальні; але все це говорилось так собі, аби говорить та не мовчати. Панасенко говорив, неначе млин молов, неначе вітряк махав крилами; тільки його млин молов на порожній камінь.
Ватя тільки й слухала, тільки й чула Леоніда Семеновича. І його веселість, і його говорючість дуже сподобалася їй.
“От з ким я прожила б вік щасливо й весело! – заворушилася в неї думка десь глибоко-глибоко в душі без її волі, без її хіті. – Як я люблю веселих, говорючих людей! Хоч би й не хотілось слухать, то будеш слухати! Хоч би тебе й нудьга взяла, то такий щебетун витягне з твого серця нудьгу до останку. І на серці стає легко, і на душі веселіше, неначе щось світлом засвітить в самому твоєму серці”.
Але ця паничівська розмова про школи та усякі вищі питання була дуже нудна й неприємна для паннів. Вони мовчали й словечком не вмикувались в ту розмову. Весела Антося трохи не позіхнула й на превелику силу вдержала свої рожеві уста од позіхання. Вчительша сиділа неповорушно, неначе єгипетський кам’яний сфінкс. Ватя тільки вухом ловила ті нецікаві для неї речі й більше поглядала на чорні Леонідові брови.
Випили чай. В залі стало душно. Ватя одчинила скляні двері, що виходили в садок. З дверей повіяло холодком. Сонце вже спускалось ік заходу. Надходив вечір, розкішний літній вечір в селі, з своєю прохолодою, з густими довгими тінями в садку, в березі, обсадженому густими вербами. Антося вибігла через двері на маленький ганок. За нею вибігли менші її сестри. За паннами вийшли паничі.
– Чи в вас, Валентино Артемівно, є човен? – спитав в Ваті Леонід Семенович. – От би гарно було поплавать човном на ставку!
– Є, тільки невеликий. Уся наша компанія в йому не поміститься. Але там в березі є човни директора гуральні, на котрих рибалки ловлять коропи. Ми заберемо й ті човни, – сказала Ватя.
– А хто хоче піти на вечерю до коропів, той піде з нами на човни, – сказав Леонід Семенович.
– Ну, на це я не пристану, – сказала Антося.
– Навіщо коропам така честь? Ми самі повечеряємо коропами. Та в цьому ставку трудно і втопиться, хіба
12*
179
запливемо аж ондечки туди під гору, під той ліс, – сказала Ватя, – там таки чимала ковбаня.
– Буде старій жабі по коліна? – спитала Антося.
– О, буде й по шию найстарішій жабі! – сказала Ватя.
– Коли так, то не страшно. Рушаймо! Ліпо! ви не боїтесь жаб? – спитав Леонід Семенович.
– Ні, не боюсь, – сказала невеличка панна й знялась з місця та й побігла по довгій стежці через старий садок, зарослий кущами бузку та бузини.
Леонід Семенович кинувся її доганять.
– Одже ж дожену! – гукав слідком за Ліпою Леонід Семенович.
– Ба не доженете, – гукала проворна Ліпа й неначе клубком котилась по стежці.
– Ба дожену! – гукав Леонід Семенович. Він пустився навздогінці на всі свої цибаті ноги й почав наздоганять Ліпу. Ліпа ніби з переляку кинулась вбік і сховалась в густих кущах бузини. Антося й собі побігла стежкою, за нею побігла проворна Леся. Навіть Ватя, розохочена тією біганиною, не втерпіла й побігла слідком за гуртом, але зараз-таки зосталась позад усіх.
– Ну й прудкі ж у вас ноги! – гукала на ввесь садок Антося, обертаючись до Леоніда Семеновича.
– О, мене трудно випередить! – одгукнувсь Леонід Семенович. – А от і берег!
Садок з маленького, ледве примітного пригорка спадисто спускався до самісінького ставка. Берег густо заріс вербами й лозами. Між вербами та кущами калини плелась ожина. Берег був густий, зелений та свіжий. Узенька, ледве примітна стежечка ніби пірнала в густих кущах верболозу. Панни й паничі плутались в гілках та в листі, неначе в павутинні, доки не вийшли на чистий піскуватий бережок. Там стояв невеличкий човен, помальований білою фарбою.
Ватя влізла в густий кущ і витягла звідтіль заховані весла. Паничі сіли в човен і попливли до греблі, де стояли два рибальські човни. Вони пригнали ті човни до берега. Антося скочила на один човник і вхопила весло. їй забажалось самій правувать човном.
– Антоніно Григорівно! Одже ви перекинете човна! Дивіться, як захитався човник! Хіба ж ви вмієте правувать? – говорив Леонід Семенович.
180
– Іще б пак не вміла! Ми вдома на ставку самі плаваємо човном, самі сідаємо до гребків, бо в нас там кавалерів нема, – обізвалась Антося й неначе манила до себе веселого хлопця.
Ватя сіла в свій човен. Леонід Семенович кинув очима на два човни, де сиділи дві панни, і неначе вибирав, в котрий човен йому вскочить. Там весела панна, а там поважна, з задуманими, темними, як ніч, очима. Він і сам не зоглядівся, як сів у той човен, де сиділа Ватя, і вхопив в руки весло. Уся компанія кинулась на човни. Човни хилитались, як тріски, і трохи не черкались краями об воду. Панни кричали, жахались і разом з тим реготались.
Три човни швидко полинули по ставку попід високими вербами. Довгі тіні од верб далеко сягали смугою по тихій ставній воді своїми зубчастими краями. Зелений берег виразно одкидався в тій матовій смузі, і сама вода була ніби облита й обсипана ізумрудними брижжами. Вогке тепле повітря стало свіжіше. Од зеленого берега ніби повівало холодком; холодок ніби лащився до лиця, милував його, вливав почування радісне, безклопітне й безжурне, як сама молодість. Ставок вгору все ширшав та ширшав. Гребля вже далеченько зосталася позаду. За греблею висока гуральня, вкрита червоною черепицею, одбивалась червоною тінню в воді: вона була окрасою того куточка. Човни повернули на середину широкого ставу. Антося несподівано затягла пісні. Голос в неї був здоровий і гарний: він розлягся широко й далеко понад водою. Молода дівчина неначе манила до себе молодого хлопця з другого човна. Ватя зрозуміла той заклик серця піснею, і вона примітила, що в її серці заворушилось щось зависне, щось вороже до своєї приятельки...
– А що, як ми отут перекинемось на цій глибочіні? – крикнула Антося з свого човна до Леоніда Семеновича.
– Вийде дуже непогано, – обізвався Леонід Семенович, – панни постають русалками та підуть жити в скляні палаци; їм будуть услуговувать рибки.
– Цебто коропи? – спитала Ватя. – Ви знаєте, що в цьому ставку самі за себе коропи. Ще в давні часи пан завів тут коропів, і тепер їх така сила, що як зайдуть неводом, то за один раз витягнуть пуд або й два.
– А чим то стали б паничі от там, на дні, якби ми оце перекинулись?–гукала Антося з другого човна. – Невже русалками?
181
– Ні, я став би дідьком водяним та лякав би русалок, а найбільше вас, – обізвався Леонід Семенович.
– Ну, я вас не дуже б злякалась, хоч би й русалкою стала.
– А ви, Валентино Артемівно, боялись би мене, якби я, борони боже, перекинувся водяним дідьком?
Ваті стало ніяково од такого комплімента; вона спустила очі й промовила:
– Не знаю; хіба знатиму тоді, як сама стану русалкою. Здається, що не дуже б боялась.
– І не втекли б од мене, якби я ввірвався в ваш кришталевий підводяний палац?
– Не тікала б, бо русалкам же нікуди і втікать: вони ж замкнуті, чи що, в своєму палаці, – сказала Ватя.
– Якби ви ввірвались в наш палац, я б вас частувала й приймала усяким добром, – гукнула Антося.
– Яким же добром ви мене приймали б? – спитав Леонід Семенович.
– Поклала б перед вами зеленого латаття та сирого коропа, – жартувала Антося.
– Ну це страва хоч і тривна, але така, що я її не сплоха перетравив би: трохи важка. Ще, борони боже, довелось би й заслабнуть на шлунок, – гукав Леонід Семенович.
– І то горенько, що й доктора в ставку не знайшлося б, – сказала Ватя.
Човни запливли в тихий кінець ставка, під високий горб, вкритий лісом, освічений тихим вечірнім сонцем. І гук, і розмова, і регіт принесли живоття в цей тихий закуточок, неначе розбуркали куняючий ліс. Паничі почали згукуваться з човнів, неначе вони були в лісі. Луна одлясками пішла поміж крутими горбами. Згукування та перегук неначе розворушив сонне лісове царство. Десь далеко затуркотіла горлиця, неначе й собі згукувалась з живим людським гуканням.
– Господи, як тут гарно! Я неначе передніше не примітила цього місця, – тихо обізвалась Ватя.
І легеньке, легесеньке зітхання, невиразне й тихе, як подих вечірнього вітерця по вербах та по лозах, вирвалось з грудей у Ваті, і вона ледве мала сили, щоб затаїть його в своїй молодій душі. Вона й сама не догадувалась, звідкіля прийшла на неї задума, чого з її душі вирвалось
182
легесеньке зітхання та неначе якийсь легенький жаль здавив її серце.
Човни повернули назад. Плисковатий берег од села, ввесь у вербах та лозах, півкругом вганявся в широке водяне тихе плесо, суспіль зубчастий, зелений, пишний, лиснючий од рожевого сонця. За зеленою м’якою оборкою зеленіли городи, лисніли левади, біліли чепурненькі хатки.
– Господи, як тут гарно! – аж крикнула Ватя.
– От і гарно! Невже ти перший раз бачиш оті верби та очерети? – спитала Антося в Ваті. – Невже ти ще на їх не надивилась?
– Я їх бачу неначе вперше сьогодні. Я неначе передніше й не примічала, що тут так гарно, – сказала Ватя.
І вона почувала, що на її серце злинула несподівано радість, така радість, якої вона ще ніколи не почувала й не зазнала в своєму житті.
Вдарили веслами дужче, і діло пішло спірно, швидко. Човни попливли далі й поминули високий закрут берегів ставка. З-за гори виглянула коло греблі висока гуральня та чималі забудування за греблею на пригорку. Червоні черепичні покрівлі під гарячим червоним заходячим сонцем неначе горіли вогнем, а друге полум’я одлискувалось в тихій воді, вилискуючи наче в безодні.
– А будинки звідсіль які поетичні! Неначе якась вілла на березі озера в Італії, як малюють на картинах. Яка поетична картина! – сказала Ватя.
– Чого це сьогодні на тебе найшла така поезія? – гукала Антося з другого човна.
Ватя й сама здивувалась, звідкіль злинула на неї сьогодні така поезія, неначе вона натрапила на якісь чари там, де їх передніше й не постерігала; і вона сама не постерігала, звідкіль узялися, звідкіля полились на неї ті чари. Вона була байдужна до краси натури, а читаючи повісті, навіть поминала ті місця, де обмальовувались чудові вигляди натури, аж сердилась, що вони перебаранчають їй слідкувать за оповіданням про людей. Тепер вона чогось несподівано примітила красу берегів, поезію тієї краси. їй заманулось співать, схотілося гукнуть пісню голосно й весело, як гукали дівчата, беручи воду в березі; хотілось вилляти й виспівать усю радість, котрою було повне її серце. Але вона знала, що в неї не такий міцносилий голос, як в Антосі, що її голос не на показ для
183
публіки. І вона завела тихенько, сливе нишком пісню, і як завела, вона й сама незчулась. Глянула вона на чорні Леонідові брови та очі і тоді одразу одгадала, звідкіль злинула та радість, та веселість на її серце, й освітила увесь світ, і закрасила і береги, і воду, і сонце, і небо.
Ваті подобався не один панич, але тепер вона вперше почувала, що починає любити гаряче, що в її душі зачалося щось нове, небувале й дужче, обгортає всю душу й запалює серце палким огнем.
“Це мені тим так гарно тут та радісно, що я дивлюсь на його. Я люблю його, починаю кохать оті високі брови, починаю любити його веселу душу”, – думала Ватя, пильно придивляючись до тих високих брів.
Леонід Семенович, що сидів з веслом проти неї, вловив той пильний погляд і, по своєму сільському звичаю, трохи не моргнув на Ватю по-парубоцькій. Але поважність Ваті, її гордовитість вдержала його.
Паничі знайшли пришиб і пристали до берега. Паничі й панни сходили з човнів на берег. Хисткі рибальські човники хитались під їх ногами й гнали од себе по ставку широкі хвилі. Хвилі та брижжі пішли кружалами далеко од берега, а панни з реготом посунулись через густі лози, одхиляючи їх од лиця руками.
– Ну, в цих лозах добре лазить козам, а не паннам, – гукала в лозах Антося.
– Мабуть, не тільки козам, але й паннам, коли вони тепер лазять в лозах, – десь в листі обізвався Леонід Семенович, неначе за стіною.
– Ліпо! придержуй-бо лози, коли йдеш попереду! Ти пускаєш гілки, а вони мене б’ють та й б’ють по лиці, – кричала Антося до малої сестри.
– Це правда, що ми влізли в морське дерево! Ось і мене морснуло таки добре по носі, – сказав десь в кущах один вчитель.
За лозами вузенька стежечка на праву руку повилась берегом по траві до самої греблі. Паннам забажалося йти на прогуляння на греблю. І панни й паничі пішли тією стежечкою, розтягнувшись довгим рядком. Ватя зосталась позад усіх і неначе поганяла той довгий рядок. Леонід Семенович пристав до неї. Вона йшла стежечкою, він плутався ногами в некошеній густій побережній траві.
Ставши поруч з Ватею, Леонід Семенович почутив, що на його найшла поважність. Охота до жартів, до сміш
184
ків, що ніколи не покидала його, неначе зслизла й зникла в одну мить. Він і сам не стямивсь, чого це найшла на його така поважність, чого він неначе почав приладжуваться до Ватиної вдачі. Тон його розмови став солідний, непустотливий.
– Яка розкіш тут у вас! І старий садок, і старі верби в березі, старі груші та липи на цвинтарі. Видко, що тут культура давня, не вчорашня, – почав Леонід Семенович.
– Цей садок, ці верби садив ще мій дід, як був молодим, то й не диво, що культура в цьому місці давня.
– А от у нас на хуторі така культура тільки що зачинається. Мій панотець, купивши землю, поставив дім і завів оселю на новому місці за селом, на своєму недавно купленому хуторі. Скрізь голо, порожньо! Ні на чому очей спинить! Садок тільки що вилазить з землі, а верби в березі над течією ще стримлять, мов позабивані кілки.
– Як поживете, то й діждете, що і в вас буде таке саме, як і в нас, – обізвалась Ватя.
– О, довгенько, мабуть, доведеться дожидать. А поки що в нас така нудьга кругом, неначе десь серед степу. О, вам тут весело жить серед такої розкоші! – сказав Леонід Семенович.
– То вам так здається, бо ви тут вперше. А я вже до цього всього придивилась, то мені про це все байдуже, – обізвалась Ватя.
– Невже ви тут нудьгуєте в цьому раї? – спитав Леонід Семенович.
– Влітку мене не дуже-то бере нудьга. Все-таки походиш тут, погуляєш. Приїдуть на вакації небожі, сестрині діти, – плаваємо човном по ставку. А от взимку так мене й справді бере нудьга. Цей садок занесе снігом, ставок замерзне. Сиди в хаті та ший або вештайся коло хазяйства.
– Взимку ви, мабуть, все читаєте? Ви любите, певно, наукові книжки? – спитав Леонід Семенович, бо йому здалося, що Ватя з тих сьогочасних молодих паннів, котрі люблять сьогочасні наукові книжки.
– Трохи люблю, але мені їх трудно доставать. Тато любить читати тільки газети й не купує наукових книжок, а в “Ниве” нема нічого такого поважного, цікавого, щоб варто було читать, – сказала Ватя.
Але вона говорила це так собі. Вона, правда, читала додатки до “Нивы”, але тільки романи та повісті і про-
185
пускала без найменшої вваги навіть ті невеличкі розвідки, які там знаходились. Наукових книжок вона не любила читати, як більша частка сьогочасних молоденьких паннів. А як часом вона й починала в зимні вечори читать якусь наукову річ, то на неї нападав такий сон, що вона випускала книжку з рук і книжка летіла сторч додолу. В школі вона вчилась з невеликим поспіхом.
– Я безщасна через те, що не маю ні сестри молодої, ні брата; нема в мене товаришки в хаті. Мама вже стара, тато теж старий. І я неначе ніби стала стара коло їх, – сказала Ватя й засміялась.
Леонід Семенович і собі засміявся, але сміх його був не штукарський. Ватя була така ще молода, що могла безпечно сказать такий жарт про себе, і той жарт вийшов смішний.
– От ви живете в Києві цілий рік. Мене бере зависність до тих, що живуть не на селі, а в місті, – почала Ватя. – Ви бачитесь з живими людьми, і людьми освіченими, за щось поважне побалакаєте, про щось почуєте, поміняєтесь думками.
– Це правда.
– Що правда, то правда... – сказала Ватя й задумалась. Вона любила місто, і її тягло туди, як і усіх теперішніх дочок священиків, що вчилися в Києві чи в гімназіях, чи в духовних школах. Усі такі панни страшенно нудяться на селі й марять день і ніч, якби добратись до Києва або й жити хоч не в Києві, то поблизу в якомусь місті.
– В вас є народна школа в селі. От би вам стать за вчительку в школі, то й робота була б, – сказав Леонід Семенович.
Сказав він це зовсім не через те, що дуже спочував до народної просвіти. Йому про це було байдуже, але це слово так прийшлося до речі.
– Мій тато не дозволив би мені бути вчителькою. Правда, мої дві близькі сусідки й товаришки поставали вчительками в сільських школах, але, мабуть, через те, що їх батько дуже сім’янистий: в його п’ять дочок. Дві оті старші заробляють собі гроші на одежу, а це вже велика полегкість для батька. Мені цього не треба, бо ми люде заможні...
Ватя трохи не прохопилась, що її панотець має кільки тисяч карбованців в київському банку.
186
– Я помагаю мамі в господарстві, – говорила Ватя далі, – бо мама вже нездужає. Я й люблю хатнє господарство. А більшої й кращої діяльності не можу знайти для себе на селі, хоч би й хотіла...
Ватя їв душі почувала, що говорила це в високому тоні так собі, аби говорить: вона не цікавилась нітрішечки ніякою ідейною роботою й не шукала ніякої вищої діяльності. Але вона постерігала, що треба виявить таку думку перед Леонідом Семеновичем, щоб цим виявком своїх думок підійти під його смак. Вона помилялась: і панич співав високим тоном більш через нову поведенцію; і в панича не було ніякого ідейного прямування, як і в неї його не було.
Стежечка дійшла до тину. Через тин був перелаз: два товсті низькі кілки були повбивані по обидва боки тину, а на їх лежала дощечка, просунута в тин наскрізь. Вона була прибита кілочками. Довгий рядок молодих паничів та паннів почав плигать через перелаз так зручно й швидко, як плигають кози. Ватя й сама не знала, чи лізти через перелаз, чи ні: вона спинилась і трохи гордо глянула на перелаз.
– Це такі сільські ворота. В місті, мабуть, таких чудернацьких хвірток нема, – почала промовлять до перелазу Ватя. І вона сама не знала, на яку ногу ступить: чи поводиться тоном аристократичним, чи держать себе просто й натурально – по-простацькому.
Ватя довгенько-таки постояла коло перелазу, а далі подумала: “Ні, треба лізти. Паничі тепер більше люблять простоту...” І вона вхопилась рукою за кілок.
Леонід Семенович підхопив її під руку й допоміг стати на дощечку. Ватя перелазила через тин якось ніби не вміючи, неначе вона зроду-звіку ніколи ще не перелазила через тин. Леонід Семенович вхопивсь обома руками за кілки, підобгав ноги і в одну мить перекинув свою легку постать за тин у город.
Усі побігли по широкій греблі, обсадженій знизу вербами. По другий бік греблі стояв млин, неначе притаївся за греблею в молодих вербах та лозах. За млином на пригорку піднімала вгору свою високу червону покрівлю гуральня.
– А що, Антоніно Григорівно, куди підемо заглядать: чи в млин, чи в гуральню? – спитав Леонід Семенович.
187
– Я маю більше потягу оглянуть млин, – обізвалась Антося, – в гуральні горілка, а я до горілки й неохоча, і не ласа до неї.
– Не станемо ж ми п’яницями, коли побуваємо в гуральні, та ще й од одного горілчаного духу, – жартував Леонід Семенович.
– Не знаю, як хто; але добре знаю, що я не стану, – одбивалась і собі жартами Антося, – про мене, як у гуральню, то й в гуральню.
– А ви ж бачили на своєму віку, як роблять те добро, що горілкою зветься? – спитав в Антосі один вчитель.
– І зроду не бачила, хоч і хотіла б побачить, – сказала Антося.
– Хоч і хочете, та не побачите, бо тепер гуральня замкнута, – сказала Ватя.
– А коли вона замкнута, то вертаймось назад. Ми вже геть-то загулялись, – сказала Антося.
Але нікому не хотілось вертаться в душні кімнати. Усі розсипались по греблі, балакали й жартували. Сонце вже спустилось низько. На греблі під вербами був чудовий холодок. Од води несло вогкістю, тхнуло жабуринням. Зелені очерети в березі неначе дрімали, заглядаючи в воду своїми легенькими, як пух, нагнутими китицями-вершечками. Довгі тіні од верб простяглися трохи не до половини ставка. Гори, вкриті лісом, неначе як жар, пашіли теплом і робили надзвичайно ефектний контраст з супротилежним затіненим берегом, звідкіль потягувало холодком та вогкістю.
– Вертаймось додому! Час вертаться! – сказала Антося й побігла назад по греблі.
За нею слідком рушила уся компанія. Ватя, йдучи позад усіх, поруч з Леонідом Семеновичем, задумалась.
“Який чудовий вечір трапився в моєму житті! Чи був хоч один такий вечір для мене? Ще ніколи я не почувала себе такою щасливою. Усе на світі стало гарне для мене. Скрізь весело, скрізь радісно. Он пастушки женуть корови до води, біжать, хвиськають батіжками, неначе граються. Мабуть, і їм весело жить на світі. Он дівчата в березі перуть сорочки й гукають та вигукують пісні, аж луна йде між вербами. Певно, вони щасливі. Може, такого другого вечора вже й не буде в моєму житті...”
Ватя зирнула скоса на Леоніда Семеновича, він ішов мовчки, задумався, втиривши очі в землю. Йому вперше
188
прийшла думка про оженіння. За цілий університетський курс така думка не спадала йому в голову. То за наукою, то за гульнею йому не було часу про це й гадати. Тепер чогось несподівано ця думка та гадка виникла в його в голові от тут, на греблі, серед зелених верб, коло дрімаючого берега, дрімаючої в вечірньому світі води. Поетична обстава, молоді панни, поетичний вечір, наводячий на душу задуманість, викликаючий думи, втихомирюючий серце, – все це якось проти його волі зворушило в йому це поважне питання. Він глянув на Ватю й почутив, що її вид, поважність та солідність чогось навели на його поважну думу.
“Швидко буде кінець моєму вчінню; через рік я буду доктором, вийду в світ, почну жити самостійним життям... Мені треба шукати пари”, – думав Леонід Семенович, і він згадав за всіх паннів, яких знав і в Києві, і на селах.
І ні одна з їх не підходила йому під пару, не припадала до вподоби. Ватя починала йому подобатись, але Леонід Семенович був син практичного батька і, невважаючи на свою жартовливу вдачу, думав і за придане за своєю будущою жінкою.
“Цей о. Артемій, коли тому правда, що люде кажуть, дуже грошовитий чоловік. Цікаво б знати, скільки в його тисячок сховано в банку”, – подумав Леонід Семенович.
Ця думка так зацікавила його, що він трохи не спитав у Ваті: “А скільки за вами дадуть приданого?” Він ледве вдержав свій цікавий язик.
І Ватя, й Леонід Семенович мовчки вертались з гулянки й ледве перекидались кількома фразами серед веселого щебетання молодих паннів та паничів. Ватя примітила, що Леонід Семенович став неначе іне той, що був передніше одну годину. В його в душі почався новий момент життя, тільки зародок нового життя, коли з молодого пустотливого хлопця починає ставати мужній, дорослий чоловік.
В садку під густими старими грушами та яблунями вже полягла густа тінь. Молода компанія перебігла його й розсипалась на широченькій прогалині перед домом, серед квітників. Тут ще було зовсім ясно, тут дотлівав вечір останнім одлиском на високих грушах та яблунях. Усім не хотілося йти в кімнати; усі неначе ждали, доки замре
189
останній світ вечора, доки темна ніч не поглине останнього проміння поезії вечора в садку, в квітниках, на вольному свіжому повітрі.
– А давайте лиш будемо грать в кота та в мишки! – крикнула на ввесь садок Антося. – Леоніде Семеновичу! чого це ви задумались? “Ставайте вряд, та й буде лад!” Ви будете котом.
– Як котом, то й котом, – обізвався Леонід Семенович, – але як ви будете мишкою, то я боюсь...
– Чого? Щоб вас не вкусила? – спитала Антося.
– Боюсь, що вас не впіймаю, бо ви дуже прудкі, – одповів Леонід Семенович.
– Ну, од вас не втече ні одна мишка. Мені вас аж страшно, – зачіпала його Антося.
– Ставайте в кружало! Беріться за руки! – командувала Антося і вхопила за руку Ватю.
Усі побрались за руки. Поділили котові і мишчині вікна. Леоніда Семеновича таки обрали за кота, а Ліпу за мишку. Почалася біганина. Хоч Ліпа була й прудка, але кіт її швидко впіймав і поставив в ряд, а потім взяв за руку Ватю й вивів з кружка. Ватя опиналася та одмовлялась, але їй нічого не помогло. Вона мусила тікать од страшного кота. Важка на ході, вона грала, ніби нехтуючи цією простою іграшкою, і швидко, неначе зумисне, попалась котові в лапи. Тоді кіт обрав за мишку Антосю. Прудка, в’юнка, як гадючка, жвава, як пташка, Антося пірнала в вікна, зроблені з рук, вирнала за кружалом, звивалась попід руками. Леонід Семенович крутився, як муха в окропі, але таки застукав Антосю за кружалом. Антося з переляку кинулась утікать і потрапила між високі кущі оргінії, котрими був засаджений усей куток між домом і садком. Леонід Семенович погнався за нею в оргінію. Кущі коливались, гілки тріщали. Антося звивалась між кущами. Леонід Семенович спотання кинувся на мишку просто через кущ оргінії. Кущ затріщав, кіт впіймав мишку, але кущ оргінії повалився під ноги котові. Піднявся регіт. Леонід привів до кружала засапану мишку, котра ледве дихала.
– А бачте! Таки впіймав! – говорив Леонід Семенович, втираючи хусточкою піт на лобі.
– Впіймали, але й шкоди наробили, – докоряла йому Антося, – поламали оргінію, ще й грядки покопирсали закаблуками.
190
– Нічого–теї Невелика шкода. За цю шкоду можна вибачить. Зате ж ти таки не втекла, – сказала Ватя.
Паничі одначе кинулися поправлять ту шкоду. Леонід Семенович звів полеглу оргінію. Знайшли коло других кущів лико й прив’язали оргінію до кілка. Ватя стояла серед кущів, обсипаних здоровими квітками. Темно-зелена оргінія, червоні та жовті квітки надзвичайно приставали до її лиця. На тому квітчастому фоні, вся ніби обсипана оргініями, її показна постать визначувалась надзвичайно ефектно. Леонід Семенович примітив той ефект і несамохіть задивився на неї.
Коло ганку рядком стояли чотири здорові вазони старих олеандрів, рясно обсипаних важкими китицями яснорожевих квіток. Старі олеандри були високі аж до стріхи. Леонід Семенович звернув на їх ввагу.
– Які пишні та здорові олеандри! – сказав він до Ваті.
– Ці олеандри садила ще моя мама тоді, як вийшла заміж. Не диво, що вони так розрослись, – промовила Ватя.
– Квітки й дерева садять на щастя. Мабуть, ваша мама була на своєму віку дуже щаслива, що олеандри цвітуть рясно, що й листя не знать, – промовив Леонід Семенович.
– Була щаслива, це правда, та шкода, що не кожному дається таке щастя, – сказала Ватя, ніби за себе, й подумала: “Яке ж то буде моє щастя, що зачалось в цей вечір?”
– В такий пишний вечір на вас чогось находять сумні думи, як я догадуюсь: молоді панни не повинні журиться, – обізвався Леонід Семенович, – правда, Антоніно Григорівно?–додав він, обертаючись до Антосі.
– Авжеж правда. Я ніколи не журюсь і не думаю журитись, – промовила Антося.
– Та, мабуть, і паничі не дуже-то журяться, – якось знехотя обізвалась Ватя, – хіба ви, Леоніде Семеновичу, з журливих? Я щось цього не примітила.
– Я не з журливих, але часом находить такий час, що й задумаєшся чогось. І не журишся, здається, але й журишся чогось, – промовив поважно Леонід Семенович і сам справді задумавсь.
Дорого дала б Ватя, щоб постерегти в його серці, про що то він задумується й журиться.
191
Леонід Семенович постояв трохи мовчки, потім, не знаючи, що робить, що промовляти, простяг руку до гілки олеандра, нахилив гнучку гілку, притулив пахучу китицю квіток до лиця й почав з якоюсь жагою ніби втягувать та всисати наркотичний дух квіток.
– Вирвіть квітку, будьте ласкаві, коли ви любите пахощі олеандра, – сказала Ватя.
– Нащо збавлять квітку! Вона розпукувалась з пуп’янків, може, місяць, поки дійшла до такої краси; а я вирву її та й покину, – сказав Леонід Семенович.
– Одже ви дуже церемонні та жалісливі! – сказала Ватя.
І вона вхопила одну гілку, нахилила, проворно зірвала два розкішні китяхи квіток і подала паничеві.
Леонід Семенович з якоюсь задумою простяг руку, взяв квітки й подякував.
– Ходім ще в садок, походимо по доріжках, – сказала Антося.
Ватя попростувала по доріжці в садок. Леонід Семенович йшов поруч з нею. Над доріжкою росли рядком здорові кущі розкішної зеленої рути. Він нахилився, нарвав рути та оксамитових черничок, обклав квітки олеандра червоно-чорними черничками, а потім почав обкладати букет зеленою рутою.
– Ого! та вмієте ж ви складать букети. Ви таки не без вподоби. їй-богу, вийшов гарний букет, – сказала Ватя.
– Кому ж це ви повезете цей букет? А може, понесете вчительші?–жартувала Антося.
Леонід Семенович, очевидячки, трохи вагався, але, зв’язавши букет довгим стеблом барвінку, подав Ваті. Ватя взяла, подякувала й зробила йому аж геть-то церемонний поклін.
Ватя, взявши букет, дуже зраділа. Вона страхалась, що панич подасть букет Антосі. Антося мовчала: вона ждала букета задля себе.
Взявши букет в руки, Ватя стала ще поважнішою. їй здалося, що вона зосталась побідницею над Антосею, побідила серце молодого панича. Поважно й тихою ходою вона попрямувала стежкою в садок і цим неначе закликала йти за собою й молодого хлопця. Леонід Семенович пішов слідком навздогінці за нею. За ними пішла й Антося. Це Ваті дуже не сподобалось.
192
Доріжка ніби пірнала в густий старий садок, як у тунель, пробитий в густому гіллі. В садку вже було поночі, ніби смеркло. Старі стовбури груш ледве мріли проти заходу. В садку стояла мертва тиша. І Ватя, і Антося, і Леонід Семенович йшли по доріжці й мовчали. Доріжка повилась наниз по згористому пригорку, де чорніла вже густа тінь. Під густим гіллям дерева стояла духота, як на печі. Ваті стало душно. Вона почувала, що в її серці вже не жевріє, а розгорюється вогонь кохання. Її щоки ніби пашіли. Вона притулила до лиця букет, свіжий, холодний, і той холодок трохи прохолодив її лице. Наркотичний, важкий дух олеандрів та рути ворушив її нерви й неначе побільшував те нове гостре почування, що так раптово прокинулось і обхопило її серце. їй забажалось зостаться з Леонідом Семеновичем вдвох, забажалось, щоб та доріжка тяглася без кінця, без краю, щоб нею зайти з ним далеко од людей і не чути того реготу й галасу, котрий ледве долітав до неї через гущавину, неначе луна в лісі.
Ватя аж сама здивувалась, чого вона почала сердитись на Антосю. Вона сливе зненавиділа вже свою близьку приятельку, котру перше так любила за її щирість та веселість.
“І чого вона плентається за нами? І чого їй тут треба? Чом вона не зосталась там, в квітнику?” – думала Ватя, пригортаючи холодний букет до свого гарячого лиця.
“Грався, пустував зо мною, а букет дав Ваті, – думала Антося, – я знаю, що я йому подобаюсь... А чому ж не мені, а Ваті? А може, тим, що вона тут господиня в квітнику, а я гостя”.
І Антосі забажалося стати між Ватею та Леонідом Семеновичем, розрізнить їх, одіпхнути її, щоб запобігти в його прихильності й ласки.
– Як тут тихо в садку! – ледве обізвався Леонід Семенович, щоб не мовчать в компанії.
І ці слова він і сам промовив так тихо, неначе боявся сполохать ту тишу, ту дрімоту засипаючого садка. Він боявся перервать свої думи, котрі роєм повились в його душі серед тієї тиші та темряви.
– Зовсім поночі; тут неначе вже ніч настала, – обізвалась Ватя так само тихо, перебиваючи свої думи.
“Обидві гарненькі, може, й обидві багатенькі, – думав Леонід Семенович, тихо ступаючи по траві. – Але з котрою я став би в парі на все живоття?–якось несподі-
“I 3   ІНечуй-Левицький, т. 6.
193
вано виникла в його думка. – Одна весела, наче майський ранок, друга поважна, мов осінній тихий день. З котрою я був би щасливіший в житті? І майський ранок веселий, і осінній день гарний та тихий... І карі очі веселі, і чорні очі гарні, мов гладять по душі”.
– Як ми далеко зайшли! – обізвалась Антося. – Ондечки вже й верби в березі видно.
– От і далеко! Ще до ставка далеченько. Тут так гарно в цьому затишку! Я йшла б та йшла цією стежкою, та шкода, що кінець близько, – промовила Ватя.
– Ви не втомились? – спитав в неї Леонід Семенович.
– О, ні! Хіба –оди так далеко зайшли? Тут тихо, а я люблю тишу та спокій, – сказала Ватя.
– А я люблю гармидер та гам, от такий, як там! – сказала Антося й показала рукою до дому, звідкіль лунав далекий сміх. –Що це ти, Ватю, так закохалась в тій тиші та смутку? Може, надумаєшся в черниці йти?
– А хто його знає? Часом доля поверне людину й в черниці, – обізвалась Ватя. Одно слово про смуток, сказане Антосею, чогось і справді навело на неї несподівано смуток.
Ватя повернула назад. Надворі вже зовсім смеркло. Знов вони втрьох пішли через садок, ледве промовляючи коротенькі фрази. Ватя повернула очі до Леоніда Семеновича, ловила його погляд, обвід його лиця, которий мрів в густій тіні од груш. їй забажалось, щоб він взяв її за руку, глянув своїми бистрими очима просто їй в вічі і промовив хоч очима, як не словами, про кохання.
Вони дійшли до квітника. Ватя попросила усіх до гостинної. Там вже світилось світло. Ватя ввійшла в гостинну з букетом. В неї очі блищали, щоки палали. Вона зирнула на маму, неначе хотіла почванитись букетом. На радощах вона вхопила стакан і поставила в стакані букет на п’яніно. Спохвату вона забулася навіть налити води в стакан.
Старші гості вже перейшли з столової в гостинну, сиділи за столом і балакали. Писарша сиділа коло стола; вона вже зовсім оговталась в компанії й розмовляла з дамами. Вчительша одбилася од гурту й сіла окроми, якнайдалі од писарші, аж у куточку коло скляних дверей.
І шум, і веселий збір гостей, і ясне світло од ламп ще більше піджизнили Ватю, ще більше її звеселили. Вона бігала по гостинній, потім сіла за п’яніно і вдарила по
194
клавішах сміливо й завзято. Веселий мотив вальса розлився на просторі в світлиці. Одна, друга пара схопилась, покрутилась, повертілась, як муха в окропі, та й перестала. В світлиці було душно: духота одбивала в молодих охоту до танців. А Ватя на це не вважала. Веселі польки, мазурки, вальси лилися з-під її білих пальців одні за другими. Вона неначе хотіла виграти, вилить в мотивах ті приємні почування, що сповняли її серце.
– Ватю! заспівай будлі-якої пісні або якогось романса, – просила Антося, – в хаті душно так, що й дихати важко, не то що стрибать. Заспівай, голубко!
– Та заспівайте, Валентино Артемівно! Я люблю й музику, й співи, – просив і собі Леонід Семенович.
Ватя заспівала народну пісню, а потім один романс. Вона співала непогано, але в неї голос був слабкий, ще й неначе трохи ніби розбитий на високих нотах. Дві-три високі ноти в її голосі неначе трохи дзижчали й шипіли, але вона співала з почуванням в серці. Було знать по пісні, що в неї в душі затаїлось глибоке почування, хоч вона на вдачу була трохи в’яла й нешвидка.
Антося, співуча зроду, не втерпіла: вона підхоплювала останні куплети пісні, і її дужий дзвінкий альт дзвенів і розливався, мов гучна струна дорогого рояля, торкнута клавішем. Ваті чомусь це Антосине приставання голосом не сподобалось.
Ваті хотілось, щоб тільки її саму слухав Леонід Семенович, щоб тільки чарувавсь її піснею. Ватя почала сердитись на Антосю й трохи не крикнула: “Та перестань-бо! не перебаранчай мені співать! Ти мені псуєш пісню. Перестань, бо покину грати!”
І Ватя справді не стерпіла довше: раптом перестала грати й співать і встала з стільця.
– Давайте грать в чогось!–командувала Ватя. – В сусіда або в квітника. Чого ж ми будемо дурно сидіти?
– Давайте грать в сусіда! – крикнула Антося й почала ставить стільці кружалом.
Паничі почали вибирать сусіду до пари.
“Ану, кого вибере Леонід Семенович: чи мене, чи Антосю?”– думала Ватя, поглядаючи на панича.
Леонід Семенович приступив до Ваті й вибрав її собі за сусіду. Він узяв її під руку й повів до стільця. Ватя невимовно зраділа. В неї аж серце закидалось.
Тим часом Сусана Уласівна звеліла застелять стіл.
13* 195
Вже була пізня година. Стіл був сервірований дуже добре. Ватя посадовила писаршу за столом поруч з собою, а сама скоса поглядала, коло кого то сяде Леонід Семенович.
Він сів поруч з нею. Ватя розбалакалась з писаршею, розмовляла з нею так ласкаво й привітно, що всі це запримітили; вона вважала на писаршу, ніби вже на свою сестру. Сусана Уласівна видала на цей раз гостям таку
багату вечерю, якої не постачала ще ніколи ні на одні
свої іменини: на десерт подали морожене, щоб прохолодить гостей в душну ніч. Гості міркували й не могли доміркуваться, з якої це причини благочинна видала таку
багату вечерю. Одна вчительша постерегла, для кого це
така честь. Вона сіла за столом якнайдалі од писарші, з самого “краєчку, і не зводила свого покмітливого цікавого ока з Ваті, писарші та Леоніда Семеновича. Ватя розговорилась, розчервонілась. Вона все підливала наливки в чарки то писарші, то Леонідові Семеновичу.
– Який веселий вечір я провів у вас сьогодні! – говорив Леонід Семенович до Ваті.
– А я і вдвоє веселий, – обізвалась несамохіть Ватя, – приїжджайте до нас частіше, то й будемо проводить веселі вечори. Я попрошу до себе своїх приятельок. В нас п’яніно. Я гратиму, а ви будете танцювать.
– Воно й справді той дім веселий, де є фортеп’ян, де грають та співають. Без музики було б невесело жити на світі людям, та ще й молодим, – сказав Леонід Семенович.
– Ви ще довго пробудете в нашій Горобцівці?–спитала Ватя.
– Треба післязавтра їхать додому, бо тато буде сердитись; коней треба для господарства, бо тепер саме заходить робочий час. Але я думаю одпроситься в батька та й прибуду до сестри і... до вас, – сказав Леонід Семенович.
“Коли б ти прибув та й навіки зостався зо мною. І грала б для тебе, і співала; й життя моє з тобою було б веселе, як оцей вечір був веселий в моєму житті”, – думала молода дівчина.
І знов на неї несподівано найшов смуток та задума, і знов серед веселого шуму, гаму, серед веселої розмови гостей на неї найшла легенька журба. Ватя замовкла, неначе увійшла думкою в саму себе.
196
Вже почало розвиднюватись, як гості встали з-за стола, але не п’яні, як бувало в старовину. Гості стали роз’їжджаться.
– Прощайте та й нас не забувайте!–говорив о. Артемій до Леоніда Семеновича.
– Прощайте! Будьте знайомі! Прошу частіше заглядать у нашу Горобцівку та й нас не минать!–просила на прощанні Сусана Уласівна.
Вже вікна з чорних стали рожеві, як гості покатали з двору о. Артемія.
– А що, як тобі здалася Валентина Артемівна? Чи краща од Антосі? – питала писарша в брата, вертаючись додому.
– Антося доладна, тоненька й жвава, але утла, щупленька. А Ватя нічого собі, ще й добре нічого собі! Казали, що вона дуже непроворна. Але я примітив, що вона не зовсім-таки непроворна. Цілий вечір бігала, була жвава, веселенька; щоки розгорілись, очі засвітились. В неї дуже гарні темні очі, й сама здорова, випещена й трохи спаніла, – говорив Леонід Семенович.
– І до мене вона була дуже привітна. Все мені наливала в чарку наливки та вина. їй-богу, думала, що вийду з-за стола п’яна та ще й заточуся, як баба в шинку, – сміялась писарша і все хвалила Ватю, поки вони й додому дійшли.
– А скільки в благочинного грошей в банку? – спитав Леонід Семенович, входячи в писарів двір.
– Бог його святий знає. Але кажуть, що о. Артемій дуже грошовитий чоловік і добре видав двох старших дочок, – обізвався понуро писар, в которого в голові таки добре шуміло. Він вкутав чималу порцію наливки та горілки.
Другого дня вранці, вже як сім’я сіла за чай, Сусана Уласівна зирнула через двері в гостинну і вгляділа на п’яніні букет.
– Еге, Ватю! от і не догляділа паничевого букета: мабуть, ти не налила води в стакан, бо твій букет пов’яв, – сказала мати до дочки.
Ватя схопилася з стільця, побігла в гостинну і винесла букет. Олеандри прив’яли, а зелена рута аж позвішувалась і теліпалась мертва кругом стакана. В Ваті очі стали перелякані, аж пригасли. Мати й собі наче зажурилась. Ватя вхопила стакан з водою, набрала води в рот і почала
197
прискать на букет. Вона спохвату ввечері забула навіть налити води в стакан.
– Оце, яка причта! Оце випадок!.. Неначе це щось недобре віщує... Ото шкода! – говорила неспокійно Сусана Уласівна.
– Ото яке диво! Ото баби, а ще і вчені! І коли ви позбудитесь тих забобонів? Біжи, Ватю, до ворожки, до баби Чупринихи, нехай одворожить оте лихо! Ото баби! – реготався о. Артемій.
Ватя налила в стакан води, поставила букет на п’яніно й частенько наглядала. Олеандр трохи одійшов, – рута навіки пов’яла.
IV
Минув місяць, пішов і другий. Ватя ждала, що Леонід Семенович навідається в гості, а він не приїздив. Два рази Сусана Уласівна запрохувала до себе писаршу після служби божої на чай. О. Артемій од себе через писаршу передавав поклін Леонідові Семеновичу, нагадував тим поклоном про себе, про Ватю, а панич все не приїздив.
Після першої пречистої вранці наймичка увійшла в покої до о. Артемія й заповістилась, що до його прийшли два чоловіки.
– Нехай ідуть сюди! – сказав о. Артемій.
В прихожу вступили два чоловіки: один був волосний старшина, Лесько, високий та поставний, гарний з лиця; другий був Яків Руденко, старий, сімдесяти год дідок, огрядний, сивий, аж білий, але з пухким білим, ніби дитячим лицем, з добрими темно-сірими очима. Чоловіки поздоровкались, поклонились і поцілували батюшку в руку.
– А що скажете? За яким ділом? – спитав о. Артемій.
– Та це ми, батюшко, просимо вашої милості, щоб ви сьогодні посвятили наш млин.
– Вже скінчили? – спитав батюшка.
– Вже, та не зовсім. Два камені готові, а два ще ні; але ми думаємо тим часом пустить млин хоч на два камені, щоб млин не стояв дурно, – сказав Лесько.
– Та ми, батюшко, просимо вашої милості й на обід. А де це матушка? Я хочу й їх запросити на бесіду, – сказав дід.
198
Дід Яків довго служив за титаря, а син його Хтодось служив в о. Артемія за наймита, і через те дід вважав себе близьким до батюшки й матушки.
О. Артемій пішов у кімнату й викликав матушку. І Лесько, й дід Яків поцілували матушку в руку й просили її на бесіду.
– А хто ж там ще буде? – спитала матушка.
– А хто ж буде; свої будуть. Буде вчитель. Просили й писаря, й писаршу, просили й її брата, бо це він приїхав до їх в гості. Просили й управителя, – говорив дід Яків.
– Ого-го! То це в вас буде ніби бенкет або храмова бесіда! Тільки меду, мабуть, не варили. То просіть вже й Ватю, – сказав о. Артемій, зирнувши на жінку.
– А де ж Ватя? – спитав дід.
Дід Яків знав Ватю ще маленькою й носив її на руках.
– От там десь в гостинній коло чогось порпляється! –сказала матушка.
Дід пішов в одчинені двері, знайшов Ватю й запросив до себе на бесіду.
Ватя вийшла в прихожу й переглянулась з матір’ю. В її очах виявлялась насмішкуватість, хоч вона з нудьги була рада й цьому випадкові, щоб трохи розважить себе та розігнать нудьгу.
– В котрій же годині будете нас сподіваться?–спитав о. Артемій.
– Опівдні, батюшко, як молодиці увинуться з обідом. Ми дамо знать, – сказав Лесько.
– Добре; хто вже хто, а я доконешне буду, – сказав батюшка, – бо без мене “вода не освятиться”, як кажуть в приказці.
Лесько й дід попрощались і вийшли з прихожої.
– Ну, що? Поїдете до млина обідать? – спитав о. Артемій в жінки та дочки. – Це ж буде обід дуже поетичний. Та ще й панич там буде.
– Я ще зроду не обідала в млині, – говорила Ватя й реготалась.
– А от і доведеться пообідать, – сказав о. Артемій.
– Буде дуже оригінально, – сказала матушка, – але знаєш, Ватю, кого запросили вони на обід? Писаря, писаршу й Леоніда Семеновича.
– Приїхав?–аж крикнула Ватя.
– Приїхав. Таки тобі доведеться хоч раз на віку по
\99
обідати в млині, під ківшами, – сказав о. Артемій з сміхом.
– Я не знаю, мамо, що мені надіть, – обізвалась Ватя тихо.
– Надворі душно. Надівай легеньку сукню, мабуть, оту, бузкового кольору з темно-червоними букетиками. Вона ще зовсім нова.
Ватя кинулась прибираться та зачісуватись. Для неї здалося, що того дня настане для неї якась важна хвилина. Вона невимовно зраділа, але неначе чогось і боялась. В неї руки трусились, і гребінець трохи не випав з рук перед дзеркалом. Тричі зачісувала вона свої розкішні чорні коси і тричі зміняла зачіску на голові. Все здавалось їй не до ладу, неначе щось перебаранчало та зумисне дражнилось з нею.
Це вже було опівдні. Коні під’їхали під ганок. О. Артемій вийшов з хати, сів в екіпаж і попождав ще доброї півгодини та добре напікся на сонці, доки вийшла Сусана Уласівна, а за нею Ватя в солом’яному капелюсі, оповитому оксамитовою малиновою стрічкою, в рукавичках та в легесенькій ясній сукні.
Млин стояв на самому кінці довгого, розтягнутого понад течією села, там, де село останніми хатами доходило до Росі. Вже минули село й поїхали понад течією, обсадженою густими старими вербами. По другий бік стриміли стіною круті голі горби. Шляшок був тільки що прокладений попід горбами до нового млина. Колеса грузли в свіжій накиданій землі. Екіпаж пішов боком і трохи не перекинувся в течію. Сусана Уласівна й Ватя крикнули і вхопились руками одна за одну.
– Ой боже мій! Ще перекинемось під ці верби. їдь помаленьку! – кричала Сусана Уласівна на погонича.
Під вербами далеко валував дим. Делікатні сині пасма диму вилися, мов сині стрічки, і переплітались з густими зеленими гілками.
– Молодиці обід готують під вербами, – сказав о. Артемій, – он і дим видко.
Коні круто повернули праворуч. Гори ніби заломились гостро набік, і на невеличкому рівному клаптикові берега забілів новенький млин, ясний, ввесь ніби жовто помальований. Під вербами палало багаття. На жару стояли здорові горшки-золійники. Кругом багаття вештались і порались молодиці. Ціла юрба дітей стояла зда-
Z00
леки й дивилась на ту картину; друга юрба дітей купалась та хлюпалася під вербами. В чистому повітрі запахло згарятиною, важким духом вареної та печеної страви. Недавно порожній куточок став жвавий, повеселішав.
Коні підкотили екіпаж під млин. Залисніла смуга Росі, темно-синя, як небо. Надворі було так тихо, що й лист на вербах не ворушивсь. На прогалині між крутими горбами стояла важка духота.
О. Артемій зліз з екіпажа. З темних, аж чорних одчинених дверей висипались люде й стали на ганку між двома стовпами з штучно повироблюваними мережками вгорі. Лесько, зачесаний, чепурний, в синьому суконному жупані, підперезаний зеленим поясом, перший підступив за благословенням до батюшки; за ним прийшов дід Яків, а далі приступили спільники Марченки. За ними вийшов майстер, що ставив млин, високий, сухорлявий, але дужий дід з корсунських міщан. Згодом з млина вийшов вчитель та управитель. Ватя ждала, що ог-от за ними вийде з млина писар та Леонід Семенович, але їх не було. Вона переглянулась з матір’ю.
“Ото тобі на! Чого ж це я притарабанилась на якийсь обід у якийсь млин? Невже для діда Якова? – думала Ватя, здоровкаючись з вчителем та з управителем. – І навіщо я прибиралась та аж тричі зачісувалась, аж руки в мене трусились? А може, він ще приїде, може, опізнився. Мабуть, писарша й досі чепуриться перед дзеркалом... А! противна писарша!..”
– Гарний млин вийшов! Тільки вузька гребля в вас, – сказав о. Артемій і пішов оглядати лотоки, колеса та греблю.
Гребля була й справді вузька й вилася через Рось, неначе велетенська смугнаста гусінь: загнулась од лотоків дугою, впала на здоровий камінь серед річки, обминула камінь, ще раз загнулась, вибираючи мілкіше та кам’яне місце, і неначе засунула на другому березі голову в очерет та в лози. З одного боку греблі вподовж стримів свіжий тарас, неначе колючки на їжакові; посередині жовтіла смуга свіжої насипаної жовтої глини.
Воду в лотоках спинили заставками. Рось вище од греблі налилась і підтопила довгий рядок зеленої лози понад берегом. Лоза гірляндою вилась у воді, неначе виринала з води.
Обидві панії попростували до верб і хотіли сховаться
: 201
од сонця в тіні в зелених пологих городах. Коли несподівано за горбами загуркотів віз, і з-за горбів вискочила пара баских коней. Ватя вгляділа на возі писаря, писаршу й Леоніда Семеновича. Вона почервоніла й почутила, що на неї ніби сонце сипнуло усім своїм промінням, запекло в груди, пекло в лице, в щоки...
Коні спинились. Леонід Семенович проворно й жваво зскочив з наточанки, в одну мить скинув з себе білий дорожній балахон, підбіг до дам, скинув бриля й привітався дуже привітно.
– І ви тут, Валентино Артемівно? От де я несподівано стрівся з вами! – сказав Леонід Семенович.
– Це ми виїхали святить млина, – промовила Сусана Уласівна.
– То це виходе, що й я приїхав святить млина, та ще аж з другого села в чужу парафію? – промовив Леонід Семенович.
Підійшов писар з писаршею; привітались. Ватя подала писарші руку й на радощах поцілувалась з нею. Писарша взяла це за добрий знак для свого брата й повеселішала.
– Та це ми вволили волю діда Якова, давнього нашого титаря. Це він нас запрохав на посвячіння свого млина. Ми приїхали, щоб не зневажить нашого старого знайомого, а то дід ще й розсердився б на нас, – говорила Ватя.
Од молодиць, що стояли нарізно коло багаття, неначе помальовані статуї, одрізнилась одна бабуся, приступила до Сусани Уласівни та до Ваті й привіталась до їх. То була дідова Яковова жінка Маруся, стара-престара, але жвава й ще бадьориста баба.
– А що, Марусю, не перестоїть часом ваш обід? – спитала в баби Сусана Уласівна.
– Ой серденько! Коли б вже хутчій святили млина, бо, їй-богу моєму, обід перестоїть: курка перепечеться, порося пересмажиться, – бідкалась баба.
– А що, бабусю, добрий обід зготували? А я оце аж з другого села зачув носом, що в вас надворі варять обід, та й приїхав до вас на обід, – жартував Леонід Семенович.
Бабуся засміялась.
– То й просимо, коли ваша ласка, до нас на обід! – сказала бабуся.
202
Батюшка пішов у млин. За ним слідком уся громадка неначе пірнула в темні одчинені двері. Юрба дітей прожогом та протовпом кинулась до млина, і її неначе поглинули чорні двері.
– Ходім на посвячіння, а то якось ніяково тут балакать, коли люде молитимуться, – сказала Сусана Уласівна й пішла до млина.
За нею пішли усі; навіть молодиці покидали горшки на жару й пішли у млин. Коло горшків зосталася одним одна баба Маруся.
Сусана Уласівна з дочкою увійшли в млин; за ними вступив Леонід Семенович. В млині після ясного гарячого світу було зовсім ніби поночі. Настала тиша. Усі замовкли, тільки було чуть, як вода дзюрчала, прориваючись через заставки та спадаючи на колеса, та десь булькотіла, падаючи в дірки на лотоках, неначе вона наливалась в здорову тикву.
Серед млина стояв стіл, застелений білою скатеркою; на столі стояла здорова кропильниця з водою з чотирма приліпленими навхрест свічками, лежав хрест та чорніло кропило. Дід Яків засвітив пучок свічок, поприліплював їх до стін кругом млина і в темних кутках. Спільник Марченко поліз по сходах до каміння й поприліплював свічки до ковшів. В млині блищало одно невеличке віконце коло порога, звідкіль лився матовий, блідий пучок світу на довгий рядок столів для обіду, застелених скатертями. Людей посходилось чимало.
Діти позбігались, повилазили наверх до ковшів і стали довгим рядком скраю, неначе на хорах. Коло стіни в темному кутку стояло шість мішків з пашнею. Маленькі дівчатка ще до церемонії посідали на тих мішках і сиділи неповорушно, дивлячись на церемонію, неначе вироблені з каменя ляльки. Тихий світ лився через віконце, а внизу під камінням через шестерні та колеса проривались пасма блідого, синюватого од води світу через двоє віконець, ще не заставлених валами. Серед сутінків блідого світу ясно світились запалені свічечки по стінах та вгорі по ківшах.
Дід Яків приніс пучок засвічених свічок та в’язочку квітчастих хусточок. Він обгортав кожну свічку хусточкою й подавав о. Артемієві. О. Артемій передавав їх майстрам. Майстри стали з свічками півкругом коло стола. На білому столі заграв жовтий світ од свічок, наче
203
ввечері. Почалося посвячіння. До дяка пристали співать вчитель та обидва Марченки, котрі співали на криласі. Хор заспівав тихо, так тихо, що через спів було чуть, як на колесах дзюрчала та булькотіла вода.
– Одже ж я рада, що поїхала в млин. Яка картина!– тихо обізвалась Ватя до Леоніда Семеновича.
– А справді картина тут вийшла оригінальна і не без естетики. Мені здається, що це ми зайшли в якісь давні римські катакомби й несподівано натрапили на якусь дуже давню службу божу, – обізвався Леонід Семенович.
– А мені здається, що я в якійсь оригінальній опері чи балеті. Так і жду, що оті діти на хорах – то якийсь оригінальний хор, котрий заспіває, от-от десь заграє отам за колесами або за ківшами потайний оркестр... – шепотіла Ватя.
– А якби то заспівали в опері оті майстри, що стоять окроми, кругом стола з свічками, або отой старий високий майстер, що стоїть спереду... неначе якийсь іспанський тореадор?.. От зарів би басом, незгірше справжнього тореадора!–шепотів Леонід Семенович.
Ватя зирнула на старого майстра й трохи не зареготалась на ввесь млин. Вона мусила затулить долонею рота, щоб не приснуть од сміху.
– Ну, цей тореадор вже надто старий для своєї ролі. Наш дяк більше б годився для тієї ролі тореадора, – говорила Ватя.
– О, цей утнув би до гапликів! нема що й казати, – промовив Леонід Семенович.
– Але що там не говоріть, а це картина дуже гарна. Я розумію її естетичність і дуже рада, що приїхала до цього млина, – говорила Ватя.
– Який оригінальний світ переливається скрізь! – додав Леонід Семенович.
А світ і справді переливався по млині дуже ефектний. Через одчинені двері лився знадвірний ясний, гарячий, соняшний світ, розходився по млині, ширшав, падав по купі молодиць коло порога й неначе тонув десь в купі плечей та голов, квітчастих хусток на головах та білих сорочок. Ясний одлиск скобзався по лицях, по щоках молодиць, по чорнявих загорілих дідах та чоловіках, на котрих збоку сягав блідий одлиск од маленького віконця. А там далі в темних закутках блищали по стінах свічечки; діти на мішках мріли в сутінку, неначе на
204
мальовані на темному фоні картини в непорушній, неначе застиглій позі. Рядок дітей мрів вгорі коло ківшів, освічений знизу тихим синюватим одлиском. Золотий хрест на ризах на плечах горів і блищав так яро, неначе серед темряви на його впав промінь сонця.
Недовга церемонія скінчилася швидко. О. Артемій взяв хрест та кропило й покропив ним млин на чотири кутки. Люде заворушились і сунулись цілувать хрест.
– Вода полилась через греблю! – хтось загомонів з дверей.
– Вода пішла через греблю! Пускайте мерщій млин!– пішло по млині.
– Батюшко, кропіть мерщій лотоки та колеса!– заговорив дід Яків.
О. Артемій вхопив хрест та кропило й швиденько вийшов з млина. Дід Яків вхопив за вушка кропильницю й насилу наздогнав батюшку. Усі рушили з млина. Діти неначе посипались з гори од ківшів по сходах. В млині піднявся гомін. Вода й справді вже затопила половину греблі, поняла зелену смугу дерну і просисалась в глиняну смугу. Саме серед греблі вода полилась через край, впала на плисковатий камінь нижче греблі й бризкала фонтаном навкруги каміння.
– Вода вже заливає Мартенків огород; от-от дійде до грядок картоплі! – крикнув один чоловік.
І справді, з Росі вода вже полилася в течію, коло котрої варили обід. Ще година, і горшки стояли б у воді, а печене порося та кури попливли б за водою. Поза вербами в городах вже лисніло тихе ясне плесо, в котрому одбивалося зелене гілля. За Россю залиті рядки ліз ледве виглядали з води.
О. Артемій покропив лотоки та колеса. Заставки підняли. Вода шубовснула на колеса. Колеса закрутились. Млин загуркотів.
– От і оркестр до опери! – сказав Леонід Семенович до Ваті.
Зайві люде розійшлися; прохані на обід увійшли в млин. Майстри поставили на углах довгого стола товсті окоренки і на їх поклали дошки. Дід Яків попросив гостей сідати за столи на кладках. О. Артемій та пани сіли з одного краю стола; майстри та гості з селян посідали з другого краю. Ватя сіла попліч з писаршею, а коло Ваті примостився Леонід Семенович. Поруч з ним
205
сів майстер. О. Артемій посадовив діда Якова та голову поруч з собою. Інші спільники не сідали за стіл і порядкували, ходячи кругом стола. Молодиці почали ставить тарілки, поклали ножі й виделки. Кругом стола на краях поклали довгі рушники для втирання губів та рук. Дід Яків накраяв скибок хліба цілу гору, а Марченки та молодиці розносили й розкладали кругом стола. Поставили пляшку з горілкою, з наливкою та з пивом.
Лесько налив чарку, взяв у руки й почав приказувать:
– Дай же боже, щоб мливо пішло нам на руку, а нам і вам, майстри, пошли, боже, щастя та здоров’я! А вам, батюшко, спасибі, що посвятили млина й не поцурались нашого хліба-солі.
Лесько випив і почастував батюшку. Батюшка встав, промовив маленьку промову й поздоровив хазяїнів з новим млином. Чарка пішла навкруги. Сусана Уласівна мусила випить півчарки, щоб хазяїни не зобідились. Подаючи чарку Ваті, Лесько засміявся.
– Мене обминайте, – сказала Ватя, – нехай за мене вип’є панич: панни не п’ють горілки; не так, як дівчата.
– А може, хоч трошечки пригубите: тут же все свої люде, чужих нема. Випийте хоч півчарочки! – прохав Лесько.
– Ще вп’юся та й буду п’яна. Ні, нехай вже вип’є за мене панич, – одмагалась Ватя.
– Як панич, то й панич! Я до того торгу й пішки, – сказав Леонід Семенович і, взявши чарку з Ватиних рук, випив до дна, ще й махнув чаркою вгору. Краплі впали на стіл.
– Це щоб на сльози не зоставалось! – сказав Леонід Семенович.
– Це добрий знак. Нащо ті сльози здалися людям, – обізвався дід Яків.
Усі сиділи мовчки. Майстри й рота не роздявили. Розмовляли тільки о. Артемій та Лесько. Подали на закуску варену рибу, а після риби – борщ. Чарка знов пішла кругом стола. Усі повеселішали, стали сміливіші й розговорились. Майстри й селяни перестали церемониться й почали і собі розмовляти стиха. Усі говорили, щось розказували, і один одного не слухав, а провадив своє. Матушка тільки куштувала кожної страви й не їла. Ватя почувала, що в неї на радощах пропав апетит. Леонід Се
206
менович був голодний і без церемонії уплітав борщ, аж за вухами лящало. Як подали печене порося, він навіть закотив рукави по-простацькій.
Ватя, глянувши на його, і собі розохотилась і почала вдавать з себе простеньку дівчину. Вона й собі позакачувала рукави, поклала на тарілку шматок поросятини з начинкою й заходилась їсти ніби з великою жадобою. Але вона прикидалась: апетит в неї зовсім пропав. Вона й забулась, що сидить в млині за одним столом з мужиками, з якимись майстрами. Оригінальність картини, гарна, ясна, весела година, розмова молодого панича – все це розважило її й розвеселило. Вона посвіжішала на виду од кохання.
– А ви на вакаціях таки добре поздоровшали, – обернулась Ватя до Леоніда Семеновича й глянула йому просто в вічі.
Леонід Семенович і справді поповнішав. Щоки стали наливаться. Гарне чоло з високими бровами, незагоріле й блискуче, біліло в сутіні. Леонід Семенович змужнів, вилюднів і неначе трохи підріс.
– Цілі вакації байдики б'ю без роботи. Хоч-не-хоч, то поздоровшаєш. От поїду до Києва, то доведеться занидіти, схуднуть та змарніть од роботи, – сказав Леонід Семенович.
– Ви щасливі, що в вас є робота, та ще й наукова. А я й працювала б коло науки, та горенько, що дівочих курсів нема, – сказала Ватя.
Це вона сказала так собі: вона не дуже любила науку; і хоч би ті курси й були, вона б на їх не пішла.
– То можна й дома завести курси, коли ви любите науку, – сказав Леонід Семенович.
– На який спосіб? – спитала Ватя.
– Накупіть книжок, та більше наукових, та й вчіть їх потрошку, помаленьку. Але, сказати по правді, і нам не дуже подобається прилягать коло науки. Вже аж надто її багато в нас. Я б любив науку, якби її було вдвоє менше. Чи то мало в нас таких, що працюють коло науки ради шматка хліба, а не для науки. Як подобається вам цей обід, ця обстава? – спитав Леонід Семенович.
– Сказати по правді, я вперше оце обідаю, сидячи на лаві з простими людьми... Мені це здається дуже оригінальним і через те мені подобається. Мені все здається, що я сиджу в опері, що це грають на сцені якісь ролі
207
майстрів, мірошників. Он, дивіться, як у тих віконцях під помостом нанизу миготить прудка вода! Як воно виходе театрально. Справдешня декорація! Чисто сцена в театрі!
Леонід Семенович глянув проти себе. Під помостом і справді видно було через двоє віконець нанизу, призначених для валів, як вода прудко бігла, булькотіла, підскакувала, неначе одна хвилька доганяла другу, гралася, бігаючи навперейми та наввипередки.
– Ви, мабуть, любите театр? – спитав в Ваті Леонід Семенович.
– Дуже люблю. Як тільки буваю в Києві, то з своїми знайомими доконешне хоч раз побуваю в театрі, – сказала Ватя й почала розмову про артистів та артисток.
“Одже ж йдеться до того, що й сестра моя, сільська писарша, ще заговорить за театр та за артистів”, – подумав Леонід Семенович, уплітаючи поросятину.
Молодиці вештались, приймаючи з стола позамазувані тарілки та ставлячи на стіл чисті. Панас Марченко, рівний станом, чорнявий, довгобразий, з чорними очима, порядкував, ходив кругом стола, наливав в чарки горілки, в стакани пива. Розмова ставала все голосніша. Старий майстер, сидячи поруч з Леонідом Семеновичем, оповідав йому, де він ставив млини і як ставив; але Леонід Семенович сливе не слухав його. Дід Яків, випивши кільки чарок горілки, почервонів на виду. На йому була важка свита. Піт аж котився потьоками по його щоках, бо в млині стояла духота.
Після печені молодиці подали узвар. Ватя набрала собі в тарілку узвару і їла ніби з великим смаком; але це в неї виходило дуже роблено. Обід наближався до кінця. Усім було душно, усі аж умлівали од духоти. О. Артемій взяв чарку й підняв вгору.
– Дай же боже, щоб ваша спілка була помирлива й жила в згоді та в мирі, не так, як та, що держить старий млин, – промовив о. Артемій.
Усі засміялись. Усі знали, яка колотнеча, яке змагання коїлося між спільниками старого млина, котрі тільки те й робили, що змагались та позивались.
– Ні, в нас цього не буде! Ми люде мирні, – обізвався Лесько.
– Дай боже!–сказав писар. – То й нам в волості буде менше роботи.
208
О. Артемій встав з-за стола й подякував хазяїнам. Усі заворушились і встали. Ватя й Леонід Семенович і собі встали й вийшли з млина.
– Ходім подивімся на греблю! – сказав Леонід Семенович до Ваті. – Тут така духота, що й дихати трудно.
– Ходім проходимось, бо я дуже засиділась на цупких млинових кріслах, – сказала Ватя й засміялась.
Вони пішли по греблі, ступаючи з самого краєчку по сухій смузі глини та піску. Серед греблі вода пролизала рівчак, в рівчаку стояла вода. Леонід Семенович перескочив швидко через воду й подав Ваті руку. Вона вхопилась за його руку й легенько й собі перескочила. Обоє вони перебігли греблю й вибігли на пригорок, а потім вибігли на рівну луку. Лука слалася, як скатерть, понад берегом закрученої річки, а по другий бік річки стояли кручі та гори. Ватя й Леонід пішли по зелених луках, забувши, що о. Артемій та Сусана Уласівна ждали їх на ганку млина. Луки повилися на низині. І панич, і панна пішли стежкою поза лозами й щезли з очей.
Ватя була надзвичайно рада, зоставшись на самоті з Леонідом Семеновичем. Вона почувала його гарячу міцну руку під своєю рукою і була ладна йти з ним далеко, була ладна гуляти хоч до вечора. Пробувши довго на селі й давно не бачивши паннів, Леонід Семенович був радий побалакать з Ватею й позалицятись до неї. Він розмовляв з великою охотою. Ваті здалося, що його розмова тепер була щиріша; в розмові виявилась більша прихильність до неї, ніж передніше. Вона так бажала почути од його слово любові, слово кохання... Час був такий сприяючий. Сонце наче сміялося радісно. Вода мліла в берегах синіми фарбами. Ваті хотілось говорити про кохання, про свої гарячі почування, говорить і впиватись тією солодкою розмовою без міри, без краю. Тиха на вдачу, непроворна й ніби байдужна, вона затаювала в своєму серці палкі почування, затаювала серце гаряче, як було гаряче й пекуче те сонце, що обливало її вогнем на безвітрі.
– Який тут простір на цих рівних луках, між півкругами гір! Яке гарне місце!–говорив Леонід Семенович.
Ватя й не глянула на ті луки, неначе їх і не бачила. Вона тільки чула його голос, дзвінкий, аж трохи різкий, і мовчала.
– Казали ви, що вас нудьга бере на селі. Тепер і я, пробувши два місяці на селі, добре втямив, що ви каза-
14 – І. Нечуй-Левицький, т. 6.
209
ли правду. І мене вже нудьга бере, хоч і я зріс на селі, а мій панотець з простих селян. Як зустрінусь з просвіченим чоловіком, то в мене аж душа радіє. Одбився я од села... – говорив Леонід Семенович.
Ватя тепер тільки почала вважливо прислухаться й постерігать тяму в його розмові.
– І я не люблю села. Я по своїй вдачі міська людина. В місті менше клопоту: нема там цього клопотливого сільського господарства, тих поганих чолів, овець, свиней, курей, гусей, – сказала Ватя.
– Зате ж в місті коні добрі, хоч нема волів та овець, – сказав Леонід Семенович.
– От коні я люблю, та ще й добрі, прудкі. Я люблю прудку проїздку, так, щоб коні летіли, як птиці, щоб аж дух забивало, – сказала Ватя.
– Панотець оце дав мені, щоб навідаться до сестри, пару робочих шкап, і я насилу допхався до Горобцівки. Од цих коней не заб’є духу, бо вони біжать підтюпцем, – сміявся Леонід Семенович.
– Чи давно бачились з Антосею? Як вам подобається Антося? – спитала Ватя якось несподівано й скоса зирнула на Леоніда Семеновича.
Йому стало ніяково; він замішався й не одразу одповів.
– Так собі... Весела й проворна... і щира людина. Ви любите її? Вона ваша приятелька? – спитав Леонід Семенович.
– Так собі... добра сусіда й знайома, – знехотя обізвалась Ватя, – мені здалось, що вона вам подобається.
– Подобається мені, як усі гарненькі, проворненькі панни, – сказав Леонід Семенович. – От тепер, так я дійсно знаю, що мені гарно з вами отут гуляти.
Ваті стало легше на душі. Вона зраділа й з великою цікавістю ждала, чи не признається він, що її любить. Але Леонід Семенович мовчав. Ватя трохи зобідилась.
– Чи не час нам вертаться назад? Тато й мама, мабуть, ждуть мене та сердяться, – помовчавши, обізвалась Ватя.
Вона повернулась назад і пішла по траві, по густому бадиллі, що росло попід лозами. Од потоптаних та пом’ятих польових васильків пішли гострі пахощі. В Ваті од того духу, од спеки, од свого палкого почування почала морочиться голова.
210
Леонід Семенович скинув капеліоиі. Духота в березі стояла страшенна. Ватя непримітно прикрила зонтиком Леонідову гарячу голову. На його щоках виступили рум’янці. Вона почувала його гарячу руку під своєю рукою: його рука пекла її, ніби огнем.
Леонід Семенович постеріг, що вона його любить, але він прислухався до свого серця й почутив, що не може одповідать на її гаряче почування. Ватя його зацікавила тутечки на селі, серед сільської тиші та спокою, але те почування неглибоко прийнялося в його серці.
Вони зійшли на берег річки. За річкою вони побачили, що о. Артемій, Сусана Уласівна, писар з писаршею сидять на ганку млина й балакають з людьми. Ватя потихеньку вийняла свою руку з-під Леонідової руки: вона боялась сільського поговору.
Сусана Уласівна кивнула до Ваті зонтиком.
– Он мама мене кличе. Мабуть, час вертаться додому, а я оце загулялась з вами.
– З вами гулять нескучно, та шкода, що нам трапилось недовго погулять, – сказав Леонід Семенович.
– Заїдете до нас чи просто вернетесь додому? – спитала його Ватя, йдучи через греблю.
– Спасибі вам! Коли я вам не обрид, то заїду, – сказав Леонід Семенович.
– Ви мені обридли?–аж крикнула Ватя. – Чого ж це вам так здалося, що ви мені обридли?
Вона трохи не прохопилась, що любить його, але її несміливість застерегла її зачасу і вдержала. Тим часом їй дуже забажалось таки присікаться та допитатись в Леоніда Семеновича, чи вона подобається йому. Вона наводила його на ту думку.
– Хто його зна... Часом здається, що ти не обрид людям, а потім буває, що й обрид, – плутав Леонід Семенович. – Бачите, людей трудно вгадати. Кожна людина інколи, часом... стає загадкою.
– Ми усі будемо дуже раді, як ви будете одвідувать нас частіше. Тато вже старий чоловік, але завжди буває радий гостям і таки любить побалакать з ними про політику.
“І таки добре настирається з тією політикою!” – подумав Леонід Семенович.
– От вже й кінець нашій гулянці. Он мене ждуть! – якимсь смутним голосом заговорила Ватя, і в її голосі
14*
211
почулася жалісна нотка, бо в її вдачі було багато природженої журливості.
– Час нам додому І Прощайте І Спасибі вам за хліб за сіль! – говорив о. Артемій до господарів.
– Та й вам спасибі, що потрудились та побалакали з нами, – дякував дід Яків.
О. Артемій сів в екіпаж, попліч з ним вгніздилась Сусана Уласівна. Ватя попрощалась з усіма й притулилась на лавочці проти матері.
Приходьте ж до нас! Не забувайте нас!–крикнув о. Артемій з екіпажа до Леоніда Семеновича.
Панич скинув капелюш і поклонивсь, не зводячи очей з Ваті. Ватя ловила його бистрий погляд і одповідала поклоном йому одному. Коні шарпнули й сховались за крутою повороткою.
Уся компанія мірошників та млинарів вернулася ще до млина й заново сіла за столи. Дід Яків аж теперечки скинув свиту. Чарка знов пішла кругом стола. Молодиці й собі сіли за стіл коло писарші. І вчитель, і писар, і панич, і навіть писарша не минали чарки... і нагулялись в млині всмак.
– Якби ваш млин молов так добре, як оце ми сьогодні перемлинкували стільки пляшок та чарок, то з його вийшов би добрий млин на всю околицю, – сказав всмішки вчитель.
– Одже ж ви вмієте сказати й приказать! – сміявся Лесько.
– Чом ти не попросила Леоніда Семеновича назавтра на обід? –тихо спитався о. Артемій в жінки, вертаючись додому.
– Буде багато честі задля його. Скаже, що набиваємось, і нас, борони боже, піднімуть на сміх та на поговір. Піде поголоска. Нехай він пристає до нас, а не ми до його, – сказала Сусана Уласівна.
– Роби, як хочеш, але як він сьогодні ввечері не прийде, то прийде завтра вранці; а як прийде вранці, то треба запросить на обід, – говорив о. Артемій.
– Як прийде завтра, то й зоставимо на обід, – обізвалась Сусана Уласівна.
– А! – цмакнув о. Артемій і аж за голову вхопився обома руками, неначе в його несподівано заболіла голова. – Адже ж в нас і вино вийшло, і дорожчої горілки не
212
ма. Доведеться бігти до Корсуня за вином та за горілкою, – говорив о. Артемій.
– То й побіжиш. Тоеба й свіжого м’яса взяти на борщ, – сказала Сусана Уласівна.
О. Артемій закрутився в екіпажі, неначе йому десь замуляло. Він трохи не гукнув на погонича: повертай на Корсунь.
Ватя слухала цю всю розмову і вже наче сподівалась до себе в гості Леоніда Семеновича. Коні вскочили в двір, а їй здалось, що Леонід Семенович от-от прибуде до їх.
Вона вбігла в кімнату якась ніби заклопотана. В неї десь узявся потяг до порядкування, прокинулась дрімаюча завзятість. Вона прибігла до дзеркала, оглянула себе кругом, подивилась на своє зачервоніле лице, хапком скинула капелюш, стягла з рук тісні рукавички так швидко, що вони аж залущали, і кинулась прибирати в покоях.
– Мамо, чи самовар вичищений? Як подасть наймичка самовар такий чистий, як горщик, ото буде сором! – говорила Ватя, і сама побігла до пекарні й подивилась на самовар.
– Щоб мені самовар лиснів, як золото! Чуєш? – гукнула Ватя на наймичку й кинулась до дзеркала, щоб перечесать і заново позаплітать свої коси.
Попоївши добре на обіді, старі одклали обід на пізню годину. Обідали пізно, а Ватя сиділа за столом і тільки ложку вмочала. Апетит в неї пропав, неначе вона загубила його або в млині, або десь на греблі.
– Вже затого й вечір буде, а панич чомусь не приходе, – сказав о. Артемій, лежачи на канапці й позіхаючи.
– Мабуть, його сьогодні й не буде, – обізвалась Сусана Уласівна.
– Може, й не прийде сьогодні, як тільки у млині було “веліє возливання Бахусові”. Мабуть, спить десь в писаря в клуні на сіні. А тим часом треба його сподіваться... Не можна вириватись до Корсуня. Може, візьме та й прийде ввечері. Ото бідна моя голівонько! Побіжу вже завтра ранком до Корсуня за вином.
Наймичка внесла самовар і поставила на столі. Самовар аж сяв. Ватя застелила стіл чистою найкращою скатеркою, погарячила й витерла стакани, порозставляла їх
213
на блюдечках рядочком. Все вона розклала на столі гарно, симетрично та все заглядала в вікно. А Леоніда Семеновича не було.
Вже й чай випили. Ватя зітхнула, пішла в залу, сіла за п’яніно й почала вигравати тихі, співучі мелодії, щоб заглушить свої почування. А серце ніби не слухало тих мелодій і говорило своє.
Вже й сонце сіло, і вечір настав. Ватя пішла в садок, пішла до ставка, кинула оком на широкий став. І та картина нічого не промовила до Ваті, неначе вона її й не бачила. Її думки були далеко од садка, од ставка. Її думи літали понад зеленими луками, понад Россю, де вона гуляла з милим. Вона “еначе почувала його гарячу руку під своєю пахвою, неначе чула його дзвінкий голос...
Цілий вечір вона гуляла по садку, ходила, світом нудила; цілий вечір ждала. І ні на одну хвилину не покидала її думка за милого. І нерви втомились, і ноги заболіли, і серце щеміло та нило та все ждало.
Ватя передумала, ходячи по садку, усю розмову з милим, усі слова, які він промовив до неї, гуляючи по луках, як прощався з нею, як кинув на неї останній погляд, ласкавий, веселий, чаруючий. І її думки вже полетіли вперед, в будучину.
“Куди він заїде? Куди він завезе мене? В який край, в яке місто?”
І її фантазія, розбуджена читанням повістів та усяких французьких романів, напруджена од недавньої гулянки, понесла її думи, неначе на крилах, в якийсь далекий край, в якесь чарівне невідоме місто. І той край уявлявся для неї розкішним, і місто здавалось для неї великим, багатим. От перед нею неначе майнули якісь улиці з розкішними палацами. На їх сновигає багато публіки, гарно убраної, веселої. От майнули якісь веселі садки з пишними зеленими алеями. Десь за зеленими вітами, в гущавині лунають мелодії оркестру. Скрізь людно, весело. Здалеки долітають замираючі гуки музики... Вона дивиться на милого й не намилується ним...
Якийсь неначе рай увиджується їй в уяві, заколиханій тихим, однотонним сільським життям.
– Ватю! Ватю! – загукала на неї мати в одчинені скляні двері. – А йди вже вечерять! Ото загулялась!
Ватя неначе прокинулась од своїх дум і примітила
214
дійсне сільське своє життя. Вона аж розсердилась на маму, що несподівано сполохала своїм гуканням її золоті мрії.
“Ох мрії мої, мрії золоті! коли б ви справдились в моєму житті!” – думала Ватя, ступаючи важкою ходою на східці ганку.
– Завтра вдосвіта побіжу до Корсуня по закупки, – сказав о. Артемій, сидячи за вечерею.
– Чого ж вдосвіта? Хіба до Корсуня далеко? Встанеш в п’ятій годині, як звичайно встаєш, то й встигнеш, – сказала Сусана Уласівна, – на пізній обід якраз буде добре.
– А вже завтра панич доконче прийде. Що прийде, то прийде, – обізвався о. Артемій, – здається, Ватю, ти йому припала до вподоби.
Ватя спахнула й почервоніла, як маківка.
V
Другого дня о. Артемій встав раненько, звелів запрягти коні і, як вихор, вилетів з двору та й покатав до Корсуня.
В Корсуні були одчинені тільки різниці, як о. Артемій приїхав у місто. Крамарі ще спали. Купивши м’яса, о. Артемій пішов до винарні. Погріб був зачинений і замкнутий. О. Артемій побудив винарів, набрав вина та доброї горілки, забіг в кондиторську за паляницями та пирожним, накупив ласощів на десерт і задумався.
“Чи не забігти б пак на часок на вокзал?” – подумав о. Артемій. Але він глянув на годинник. Поїзда треба було довгенько ждать і дурно гаяти час. О. Артемій аж зітхнув.
“Може б, забігти до о. Сави? – майнула в його думка. – Може б, почув яку новину або хоч брехеньку? О. Сава, певно, їздив до Києва, був в консисторії... Але... до о. Сави треба звертать убік... Далеченько”.
О. Артемій знов зітхнув, але вже важче, і трохи подумав. Жвавий та цікавий, він так перенудився на селі, що йому заманулось конче кудись заїхати та побалакать.
“Ат... Забіжу по дорозі хоч до о. Порфирія, хоч на часок. Проковтну хоч стакан чаю й, може, щось нове почую”.
215
Він вискочив на віз і крикнув до погонича: поганяй! Погонич знав норови свого батюшки й пустив коні скоком.
Незабаром віз підкотивсь під двір о. Порфирія. О. Порфирій жив на міський лад, бо не хазяйнував; він ще спав, бо було ще рано. О. Артемій прожогом кинувся не на парадний прихід, а з двору через пекарню і влетів в кімнату. В кімнаті було тихо, і по всьому домі було тихо, неначе нікого і в домі не було.
“Чи виїхали усі кудись в гості, чи що? Чого це так тихо в домі?” – подумав о. Артемій.
Він одну хвилину постояв, кинув бистро очима на позачиняні двері, а далі раптом одчинив двері й потрапив у спальню о. ПооФирія. О. Порфирій спав, аж хріп на всі застави. Коло ліжка на столику стояла лампа й валялась розгорнута книжка. Вікно було завішане густою завісою. В кімнаті стояла сутінь.
– Чи це ви й досі спите? – ляснув на всю кімнату о. Артемій.
О. Порфирій кинувся, спросоння підвівсь і сів. Його очі виявляли переляк.
– Ой боже мій! Що там таке? – белькотів він якимсь задавленим, напівсонним голосом.
– Хи-хи-хи, – зареготався о. Артемій. – Чи це ви й досі спите? Гляньте лиш, як уже високо сонце підбилося вгору!
“І носить його ледащо вдосвіта десь по Корсуні”, – думав о. Порфирій, протираючи сонні очі.
Він проти вом пригадав, як о. Артемій вже раз налякав його вночі. Це було восени в сльоту. О. Порфирій вже був тоді погасив світло, ліг в постіль і задрімав. Коли хтось несподівано застукав v вікно, та так здорово, що аж шибки задзвеніли. О. Порфирій липнув очима: знадвору проти вікна стояла якась висока патлата постать і здорово стукала в вікно. Йому здалося, що то злодій добувається до хати.
– Отче Порфирію! Чи ви спите? – загукав голос під 'вікном, – А встаньте на часок та одчиніть!
“Що воно за проява стоїть під вікном і торохтить? Певно, хтось на селі нагло заслаб, та це мене кличуть сповідать та причащати слабого”. Але думка про злодіїв все-таки не покидала о. Порфирія.
– Хто там? Чого тобі треба? – спитав він, підступивши до вікна.
216
– Та це я, о. Артемій! їду з Корсуня та оце й забіг до вас на часочок: маю цікаву звістку!–гукав за вікном о. Артемій.
“А бодай тебе! Потрібна мені твоя цікава звістка, як торішній сніг”, – думав о. Порфирій і пішов одчинять двері одвідачові.
Цей настирливий одвідач увійшов в покої й приніс таку звістку, що один з київських протопопів помер, а дру" гий овдовів, а одного сусіда скинули з благочинного.
– Чи в вас вже готовий самовар? – спитався о. Артемій в господаря.
– Мабуть, вже готовий. От зараз спитаю в клюшниці, – сказав з розтягом хрипким голосом о. Порфирій, накидаючи на себе кафтан наопашки і виходячи в столову, де вже стояв на столі самовар.
– Вже готовий. Прошу до столової, а я тим часом вмиюся та трохи причепурюсь, – говорив о. Порфирій.
О. Артемій вступив до столової. Клюшниця увійшла, налила йому стакан чаю. О. Порфирій хапком вмився, зачесав на швидку руку свої коси рідким металічним гребінцем, перехрестився, прочитав на ході “Отче наш” і ввійшов до столової.
– Куди це ви так спозаранку їздили? – спитав він в о. Аотемія.
– Та це бігав до Корсуня за усякими хазяйськими закупками та думаю: забіжу на часок до вас та розпитаю, чи не чуть яких новинок. Ви все-таки міська людина, ближче живете од вокзалу і... од о. Сави.
– А о. Сава вже розпочинає будувать нову церкву, – промовив о. Порфирій. – Ще торік чи, либонь, позаторік підлабузнивсь до консисторських урядовців, виканючив собі в консисторії просильну книгу, послав по селах дідів: діди нажебрали пашні та грошей, а о. Сава з нічого та й зробить щось, – говорив о. Порфирій.
– О! він хоч висвятивсь на попа з дяків, але з його митець на всі руки! Що ж тут у вас чуть нового? – спитав о. Артемій.
– Нічого такого. В Богуславі коамар Аврум нагло вмер, цебто повісився, – сказав о. Порфирій.
– Невже! Ото диво! Здоровий був чолов’яга, зовсім здоровий; і крамницю добру мав. Царство йому небес... – прохопився о. Артемій і вже поклав пучку на чоло, щоб перехреститься. – Чи то пак... Трохи не перехрестився за
217
жида. Та вже де він буде на тім світі, там і буде. Земля над ним пером! З якої ж то причини він повісивсь? – допитувався о. Артемій. – Чи не збанкротував часом?
– Хто його знає! Не може бути: він багатенький, а втім, хто знає чужу кишеню! – сказав о. Порфирій.
– Доктори хотіли пороть Аврума, а жиди підняли гвалт, сливе бунт: так і обстали хмарою Аврумів дім. Давали докторові хабара сто карбованців, щоб не поров, а він не взяв; тоді вони всунули йому хабара двісті карбованців: він узяв і дозволив поховать Аврума.
– Двісті карбованців дурнички, з доброго дива! От нам ніхто не дасть двісті карбованців дурно, – говорив о. Артемій.
– Авжеж не дасть дурно! – сказав о. Порфирій.
– Та це й усі ваші новинки?–допитувався о. Артемій, допиваючи другий стакан чаю.
– Усі, – обізвався о. Порфирій апатично, ніби спросоння.
– Ой, час мені додому! Треба поспішать! В мене вже сійба починається. Роботи, роботи! Ой, трудовники ми, трудовники, а користі з тієї праці, як кіт наплакав, – говорив о. Артемій.
– Та посидьте-бо! Який же ви спішний! Приїхали – неначе вогню вхопили чи позичили. Як же ви тепер живете з своїм волосним головою та писарем? Я од своєї сільської старшини держу себе якмога далі та осторонь, для спокою. Нікого не зачіпаю, щоб і мене ніхто не зачіпав, – говорив о. Порфирій.
– Одже ж тепер наш писар став порядний чоловік. Колись передніше гордував мною. А тепер став прихильний та добрий до мене. Я його, знаєте, запросив кільки раз до себе, запросив і писаршу, почастував наливкою та добрим спотикачем, і писар став такий добрий, хоч в вухо бгай! А писарша – чудова людина! Все-таки вона дочка недавно випеченого дідича, бачиться в батька з панками, набралась кращих манер, обтерлась, обшліфувалась. Дама, та й годі! ше й весела до того.
“Що це таке? Передніше колись звав писаря антихристом, анцибором, а це вже чомусь аж перехвалює. Щось є.! Мабуть, якась політика заходить в його з писарем”, – подумав о. Порфирій.
– А це ми вчора святили млин на Росі. Хазяїн з своєю спілкою давав не обід, а цілий бенкет, – додав
218
о. Артемій, – на бенкеті була уся наша інтелігенція; навіть мою стару запросили.
– А ще ж не встигли полаяться ці спільники? – спитав о. Порфирій.
– Ні. Було б дуже вже зарані. Бувайте ж здорові, отче Порфирію, та й нас не забувайте! Ой, опізнився! – крикнув о. Артемій і, вхопивши в руки шапку, похапцем шугнув у двері, неначе втікав, і, наче та птиця, що кидається кулею в вікно, вибіг з дому, скочив на легенький візок і побіг додому.
Тимчасом, як о. Артемій справлявся з закупками, дома в його одбувався великий гармидер. І мати й дочка прибирали в кімнатах, звеліли вимить чистенько підлогу, повимивали чисто вікна. Поралась наймичка, поралась Сусана Уласівна, а Ватя працювала з надзвичайним задля неї завзяттям: постирала скрізь порох з мебелі, витерла шибки, пішла в садок, нарвала квіток, зробила два букети: один поставила на п’яніні, другий на столі. Приїхав о. Артемій і привіз провізію. В кімнатах запанувала тиша; а в пекарні почався гармидер, неначе перед весіллям. Там готувався смачний та тривний обід.
Ватя прибралась в літню легеньку рябеньку сукню, зав’язала шию малиновою оксамитовою стрічкою й сподівалась Леоніда Семеновича. Вона трохи зблідла на виду. І палкі мрії, і тривога, і сподівання, і гаряче кохання – все це розторсало її нерви. Вона то сідала на канапі в гостинній з книжкою, то сідала за п’яніно й починала вигравать тихі мелодії, то знов вставала й заглядала у вікно.
Ватя одчинила віко п’яніна, сіла й почала вигравать українські думи Завадського.
Леонід Семенович після вчорашнього бенкета спав довго, добре виспавсь, потім скупався в ставку і вже після одинадцятої години пішов до о. Артемія. В його таки була думка смачно пообідать у батюшки, бо його сестра готувала зовсім-таки не панський обід: борщ та пшоняну кашу з вишкварками.
Несподівано загавкав на дворі Рябко. Рипнули двері в прихожу. Ватя грала й прислухувалась. В прихожій почувся через зачинені двері невиразний шум, потім якась розмова. Було виразно чуть голос о. Артемія. Ватя почувала тривогу в душі, але механічно водила пальцями по клавішах, ледве доторкувалась до їх. Руки торкали клаві
219
ші механічно. Тї напружене ч}'ття було направлене на далекий шум, на далеку розмову.
В столовій затупотіли, зашаруділи, зачовгали чобітьми. В гостинну увійшов Леонід Семенович. Ватя обернулась, і її щоки спахнули. Вона була дуже рада й ледве здержала себе, щоб не виявить своїх радощів та почуваннів.
– Добридень вам, Валентино Артемівно! А ви все за музикою, все за поезією! Добру частку ви собі вибрали! – говорив Леонід Семенович, вітаючись з Ватею.
– А що ж більше робить молодим паннам, як не грати, співать і танцювати? – обізвався о. Артемій, обертаючись до жінки, котра вступила до гостинної поважно й гордовито. – Чи правду я кажу, Сусано Уласівно?
– “Була колись правда, та заіржавіла”: наше було, та минуло, – обізвалась Сусана Уласівна, сидячи на канапі й запрошуючи гостя сісти в кріслі.
Ватя сіла в другому кріслі проти Леоніда Семеновича й примітила, тдо він трохи зблід і наче збляк на виду. Він і справді зблід після вчорашнього бенкету.
“Може, він думав за мене, як я за його, та й зблід. “Ой коли б ти так за мною, як я за тобою!” – несамохіть навернулись їй на думку слова пісні.
– Чи швидко ж після нас вчора розійшлись гості? – спитав о. Артемій.
– Не дуже-то швидко. Кропили горілкою млин ще довго після вашого одходу, і кропили таки добре. Ваш сільський старшина накропивсь так, шо ледве потрапив у двері, як ішов додому, – сказав Леонід Семенович і зареготавсь.
– А дід Яків добре накропивсь чи не дуже? – спитала Сусана Уласівна.
– О, дід Яків – це міцний дід; сидить, мовчить та тільки сопе, – сказав Леонід Семенович.
– А чарки не минав? – спитав о. Артемій.
– І чарки не минав, і з-за стола вийшов тверезий. Цей дід якийсь крем'яний, неначе штукований, складений з крем’яної мозаїки: не швидко розсиплеться, – сказав Леонід Семенович.
– Дотягне до ста рік, – обізвалась Сусана Уласівна.
– А може, ще й за сто перетягне, – сказала Ватя.
– Були де в гостях в цім місяці? Забавлялись? – спитала Сусана Уласівна в Леоніда Панасенка.
220
– Був у кількох сусідів та в свого батюшки. Але тепер саме настав гарячий час: скрізь робота, усім ніколи, усім не до гульні. І в нас вдома робота аж горить, – сказав Леонід Семенович.
– Бачились з Антосею?–спитала Ватя й допитливими очима зирнула на панича.
– Зустрічався разів зо два в гостях, – сказав Леонід Семенович.
– Все така весела та проворна? – допитувалась Ватя. – Чи поправилась хоч трохи, покращала?
– Здається, трошки стала повніша, але, сказати по правді, я й не придивився гаразд, бо вона швидко чогось поїхала додому.
Ватя зраділа: їй неначе стало легше на душі. Вона скоса поглядала на батька й боялась, щоб він часом не виніс газети та не почав голосно читати її гостеві. їй хотілось з ним поговорить, побалакать, та ще й на самоті. Але о. Артемій таки не забувся про свої газети, схопився з стільця, побіг до столової й виніс листок газети. В Ваті аж у душі похололо.
“Ну, тепер почнеться ж трактація про політикуі І який дідько повигадував оті газети, щоб тільки одбивать ними паничів од паннів!” – подумала Ватя. І їй забажалось вирвать ту газету з батькових рук і шпурнуть її за вікно.
Але о. Артемій на це не вважав і поштував гостя читанням якихсь нецікавих уривків та звісток та розмовою про політику. Коли це, на Ватине щастя, в світлицю вступила наймичка й заповістила, що куми принесли хрестить дитину. Ватя була ладна цмокнуть тих кумів в самісінькі губи.
О. Артемій вийшов. Сусана Уласівна трохи побалакала й собі вийшла до пекарні для якоїсь куховарської справи, а може, й зумисне. Ватя зосталась з Леонідом Семеновичем вдвох.
Леонід Семенович одразу прикмітив, що Ватя змінила тон: вона почала розважать гостя в поважній ролі хазяйки.
– Куріть, будьте ласкаві! – сказала вона й достала з п’яніна тютюн та сірнички, поставила перед паничем, а сама сіла на канапі, зробила собі папіроску й почала курити.
– І ви курите? – спитав в неї панич.
221
– Гак, вряди-годи, як часом припаде охот&, але завжди або часто дуже – ке курю, – сказала Ватя, бо вона й справді взяла в руки папіроску, щоб удавать з себе сьогочасну панну, навіть лібералку.
Вона сіла серед канапи, сперлась ліктем на вишивану подушку, заклала ногу на ногу по-паничівській, ще й трохи простягла її набік, що в сільських паннів вважається за страшенний лібералізм.
Ватя ніби трохи лежала на канапі. Очевидячки, вона позувала перед молодим паничем і вдавала з себе сьогочасну панну, надто ліберальну.
Леонід Семенович несамохіть задивився на неї. Повненька, навіть огрядненька, з здоровими, трохи втомленими очима, з примітними чорними бровами, вона дуже нагадувала в тій недбайній вольній позі східних гаремних дівчат.
– А ви були будлі-де в гостях після вашого вечора аж до бенкету в млині? – спитав в Ваті Леонід Семенович.
– Ні. Вчорашній бенкет був перший, після нашого вечорка, на котрому я була, – сказала Ватя, пускаючи димок вгору, – та й де його бувать? Яке наше тут товариство? Хіба ви не знаєте наших батюшок? Яка в їх веселість?
– Ой, не грішіть-бо! Батюшки – народ веселий. Мені дуже весело в їх компанії. Міське товариство багато не таке щире та веселе. Батюшки вміють пожартувать і посміятись. В їх розмові багато гумору, та ще й щиро народного, цікавого, сільського.
– їй-богу, це ви говорите їм поза очі компліменти. Я ладна втікать од їх товариства хоч на край світу. А наші матушки, та ще й ті... старіші? Ат... – сказала Ватя й махнула папіроскою.
– Ба не компліменти говорю батюшкам! От і на тому бенкеті в млині я зауважив, що компанія веселилася й забавлялась щиро, просто, без чудернацтва сільського, без міської пихи, зовсім по-сільській. Істинно можна сказать про неї: що на умі, те й на язиці. А в місті не так, зовсім не так... Говори, та й оглядайся на усі боки.
– А мені ця компанія зовсім не сподобна. Немає тут з ким зійтись, з кимсь приятелювать. От тут недалечко живуть наші сусіди, панни. Повиходили з третього класу дівочої духовної школи... Яка ж це компанія? Письменні
222
сільські дівчата, та й годі; тільки й того, що повбирані по-європейській! – сказала Ватя й зітхнула.
“Високо несеться, та не знаю, чи високо й сяде...” – подумав Леонід Семенович.
– А Антося? – сказав Леонід Семенович.
– Та тільки же одна Антося... але одна людина – це ще не товариство, – сказала Ватя.
Вона підвелась з подушки, посунула свою постать в куток канапи й знов закинула ногу на ногу, ще й голову одхилила назад. Її повна шия, оперезана малиновою оксамиткою, забіліла й залисніла, як шовк.
– В нас тут така компанія, як оця, що принесла хрестить дитину: молодиці та баби, та молотники. Оцю компанію найчастіше доводиться мені бачить, – сказала Ватя, ще й спідню губу закопилила.
– А я люблю побалакать і з сільськими дядьками: між ними трапляються веселі гумористи.
– Бо ви панич, а паннам це якось не личить; та й поведенції такої в нас вдома нема, щоб куматься та родатись з молодицями... – сказала Ватя.
– А я переписала для вас “Азру”. Цей романс дуже припав вам тоді до вподоби, – помовчавши обізвалась Ватя.
– От і спасибі вам! Це занадто багато честі задля мене! – аж крикнув панич.
– Усте! Усте! – гукнула Ватя до наймички, котра нагодилась в той час до столової, – а принеси лиш мені мій саквояж, ту торбинку, що лежить в моєму “будуарі” на столичку!
– Це, бачте, я хотіла якось на днях поїхати до Антосі та й передать вам романс через Антосю, бо ви до Антосі частіше заїжджаєте, ніж до нас... – сказала Ватя.
Устя принесла маленький, гарненький, як цяцька, саквояжик, обшитий килимковою квітчастою матерією. Ватя поклала собі на коліна саквояжик, одчинила його й почала порпляться в йому обома ручками. Ручки були маленькі, кругленькі, з повними, неначе пухкими пальчиками та пучками. Ватя зумисне поодставляла мізинці набік. Малесенькі мізинці стирчали, золоті перстні з камінцями блищали. Ватя довго щось перегортала в саквояжі тільки пучками, неначе гралась. Потім вона знайшла листочок нот і подала Леонідові Семеновичу. Він взяв, подякував і подав їй руку.
223
“Позірує... а може, це її вдача така: гордовита й удає аристократку. Цей аристократизм, отой її “будуар” трохи мене бентежить”, – подумав Леонід Семенович.
“Але ця праця говорить про Ватині почування... накладає на мене ніби якусь повинність, гм!..” – подумав Леонід Семенович і чогось зирнув по світлиці та по столовій. П’яніно, гарненьке, чепурненьке, лисніло коло стіни... Леонід Семенович чогось в думці почав ніби перевозиться звідсіль додому, але не до свого, а до батькового. Він в думці ніби вже наклав на хури усякого Ватиного добра. Поперед усього він вивіз з двору блискуче п’яніно, потім гарненьку й недешеву мебіль, той здоровий самовар, що стояв в столовій на столі, ті срібні ложечки, срібні ложки... тарілки, подушки, обшиті кружевами... потім він вивів в думці з стайні о. Артемія пару баских коней, вигнав з загороди три пари круторогих волів, дві корови, вигнав з хліва десятеро свиней, двадцятеро овець, викотив з повітки добрий новий екіпаж – і це все в думці перегнав та перевіз на батьків хутір; і аж в кінці всього добра він згадав про саму Ватю й запинився... “Цікаво б знати, скільки тисячок карбованців Ватя перевезе в отому саквояжі до мене”, – подумав практичний хлопець.
Поки він перевозився з Ватиним добром в своїй думці, в гостинну увійшла Сусана Уласівна й перебила той перевіз, ті переносини та вхідчини.
– От вам у нас і невесело. Попроси, Ватю, Леоніда Семеновича погуляти човном по ставку. В нас і гребці є: приїхали на тиждень мої унуки, – сказала Сусана Уласівна.
– Спасибі вам! Мене зовсім не бере нудьга. Та вже б час мені й додому їхати, – сказав Леонід Семенович.
– О, ні, вибачайте! без обіду ми вас не пустимо. Прошу зостатись на обід. Хоч обід в нас і простий, але прошу не поцураться нашого хліба-солії – просила Сусана Уласівна. – Голодним ми вас зроду не випустимо з свого двору.
Ватя зачинила й защіпнула саквояжик і поклала коло себе на столі.
– А справді варто було б поплавать човном. Надворі година й соняшно, – обізвалась Ватя.
– Льоню 1 Володю! а йдіть лиш сюди! Тут ви потрібні!– гукала Сусана Уласівна в одчинені двері.
В гостинну вступили два паничики: один височенький,
224
гімназист, другий невеличкий, семінарист. Вони поздоровкались з Леонідом Семеновичем і посідали.
– Ану, паничі! Беріть лишень весла та й гайда на човен! Поки обід поспіє, поплавайте трохи човном, – сказала Сусана Уласівна.
Паничі вийшли й пішли шукать весел. Ватя встала й гукнула на паничів:
– Та візьміть з собою корячок, щоб вичерпать воду з човна, а Устя нехай винесе килимка, щоб заслать дно човна; я помажу собі черевики і сукню задрипаю.
Леонід Семенович вийшов з Ватею в садок. Слідком за ними вибігла Устя й несла в руках гарненький маленький квітчастий килимок. Ватя йшла повагом, солідно, мало говорила і вдавала з себе поважну особу.
Швидко дійшли вони до берега. Паничі вичерпували корячком воду. Леонід Семенович скочив у човен, вхопив весло й сів в узирі човна, щоб правувать веслом. Ватя стояла на березі під лозами, коло високого куща очерету, гарно убрана, з розпущеним блакитним зонтиком, облямованим навкруги червоними торочками. За нею стояла Устя з квітчастим килимком в руках. Леонід Семенович глянув з човна на ту мальовничу групу й осміхнувся.
Паничі черпали воду з човна. Ватя поглядала на їх сердитими очима. їй бажалось сісти в човен вдвох з Леонідом Семеновичем, а мати вислала навіщось двох небожів.
Ваті заманулось поспихать з човна небожів і позакидати їх кудись в очерет. Леонід Семенович примітив той неласкавий погляд, примітив насуплений вид, і в його чогось минула охота перевозиться з Горобцівки до батька з усім добром о. Артемія, не вимикаючи й Ваті. Устя простелила килимок на перекладену серед човна дощечку й на дно човна. Ватя помаленьку увійшла в човен і, підобгавши трохи сукню, показала дрібненькі ніжки в малесеньких черевичках та й важко сіла на човен.
Паничі забрали весла. Володьо обперся веслом об піскуватий берег і зрушив човна з місця. Човен на трьох веслах полинув, мов селезень, по тихій воді.
– От несподівано мені знов довелося поплавать на цьому ставку, – сказав Леонід Семенович до Ваті.
– Тільки на цей раз, мабуть, вам не так весело тут плавати, як було той раз, коли ми тут гуртом плавали з цілою компанією, – сказала Ватя.
і 5 –• І. Нечуй-Левицький, т. 6.
225
– А то чом так? Мені й тепер весело. Хіба ж я тепер не в приємній компанії? – сказав Леонід Семенович і глянув в очі Ваті.
Ватя втупила в його очі свій пильний погляд. Леонід Семенович був в літньому білому картузі. Той білий колір дуже приставав йому до лиця. І його вид, і очі стали ніби делікатніші й ідеальніші, наддавали йому делікатності й граціозності. Ватя знехотя милувалась ним, не зводила з його очей.
– А тим, що тоді було більше паннів... була Антося... – сказала Ватя.
– А тепер і паннів нема, і Антосі нема, а я все-таки гуляю тут залюбки, – обізвався Леонід Семенович.
Ватя наводила його на яке-небудь натякання про любов, хотіла випитать у його признання, але малі паничі заважали й неначе спиняли її в допитуванні.
“Оці малі паничі, мабуть, і його спиняють. Коли б ми були тут удвох, може б, я й випитала в його душу й серце”, – думала Ватя.
Леонід Семенович почав розмовлять то з Льонею, то з Володьом, розпитував про гімназію, про вчителів. Ватя ще більше розсердилась і почала супиться. Перепливли ставок, повернули човном до греблі, потім попливли вздовж ставка, і Ватя дивувалась, чому на цей раз і ставок, і зелений берег, і червона покрівля забудування за греблею не подихають на неї такою поезією, як в той вечір, коли вона вперше гуляла тут з Леонідом Семеновичем. Вона була б рада швидше причалить човен до берега й піти гулять з Леонідом Семеновичем по садку.
Леонід Семенович замовк. Він навіть перестав розмовлять з Льонею та Володьом. Прогуляння на воді, на чистому повітрі, робота веслом, напруга й моціон несподівано розбуркали його апетит. Йому дуже схотілося їсти, і це почуття голоду неначе зав’язало йому язик.
– Вертаймось додому! Вже пізній час, – промовила Ватя, невдоволена прогулянням на човні і тим, що Леонід Семенович неначе зарікся признатись в симпатії до неї.
– Мабуть, нас дома вже ждуть на обід, – сказав Володя, котрому так само вже схотілося їсти.
Човен пристав до берега. Паничі забрали весла й пішли ховать їх у лози. Ватя з Леонідом Семеновичем повернули стежкою в садок. Апетит в панича розходився,
226
як йа злість. В його перед очима манячів стіл з усякими потравами, з гарячими пирогами на закуску. Він йшов мовчки.
– Чого це ви сьогодні такі смутні? – спитала в його Ватя, скоса поглядаючи на його чистий профіль.
“Тим, що дуже їсти хочу”, – трохи не вирвалось в панича з уст, але він цього не сказав.
– Тим, що вакації минають, і незабаром треба буде засісти до роботи. От вам добре: в вас довічні вакації, – сказав Леонід Семенович.
– От і в вас швидко будуть хоч не довічні, так завсідні вакації, – сказала Ватя, – ви затого скінчите курс?
– Цієї осені, так, мабуть, перед різдвом, – обізвався Леонід Семенович і замовк: йому хотілось їсти на смерть. Він глянув на яблуню, ніби облиту яблуками. Стиглі яблука ще гірше дратували його апетит.
– Та й дорідні ж у вас яблука в садку! –промовив Леонід Семенович, підводячи очі вгору на гілля.
– Може, покуштуєте? Нахиліть гілку, а я вам нарву яблук. Буде нам десерт, як мама не догадається наготувать нам його на обід.
Леонід Семенович підняв руки вгору, підскочив, як заєць, вхопив гілку яблуні, нагнув її. Ватя підвелась навшпиньки, нарвала яблук і покидала їх на траву. Леонід Семенович позбирав їх у хусточку й поніс додому.
– От і ті олеандри, що вам так сподобались, як той раз ви були в нас. Іще й досі цвітуть! – натякала Ватя.
– І справді й досі цвітуть, – обізвався Леонід Семенович і замовк.
“От непогано було б перевезти до себе хоч би з пару цих олеандрів та поставить в садку коло батьківського ганку, але... це чортовиння з бутвинням, як каже приказка: це бур’ян, а вся сила в грошах”, – майнула думка в Леоніда Семеновича, але тепер він був ладен оддати усі олеандри на світі за смачний шматок печені та за чарку доброї горілки.
“Чом це він і не жартує, і мовчить? Що це з ним сталось?” – подумала Ватя, ступаючи на східці ганку.
“Слава тобі, сотворителю! От ми і в хаті. Може, покличуть обідати”, – подумав Леонід Семенович.
Але Леонід Семенович помилився: в гостинній не було нікого. Ватя увійшла в гостинну, згорнула зонтик і
15*
227
кинула на стілець. Потім вона перейшла через гостинну важкою ходою і, ступаючи дляво, помаленьку, неначе волокла за собою ноги, сіла на канапу. Канапа на пружинах аж угнулась під нею.
“Ну й справді важкенька нівроку! – подумав Леонід Семенович. – Коли співають в пісні, що “жінка камінь за плечима”, то Ватя буде важкенькою вагою, хоч і не за плечима.
Надворі стояла духота. Ватя й справді втомилась і неначе розімліла на сонці. Її повна постать була зроду нервова, млява й наче втомлена.
– Ох, яка духота надворі! Я вся неначе розпеклась, неначе оце стояла коло печі, – говорила Ватя, втираючи чоло та вид хусточкою.
– Та й я трохи втомився... втомився, сидячи в човні, – почав жартувать Леонід Семенович, але він почував, що в його десь зникла охота до жартів: йому так хотілось їсти, що ніякі жарти не йшли на думку.
Він поглядав на двері в столову, двері не одчинялись. Нігде в домі не було чуть ні найменшого гуку, тільки в столовій маятник старомодного годинника гучно цокав, неначе одномірно вибивав такт.
І Ватя, і Леонід Семенович мовчали й одпочивали. Виходило, як кажуть всмішки: “він мовчить, а вона слухає”.
Ватя знов сперлась рукою на вишивану подушку, запалила собі папіроску й попросила курити й Леоніда Семеновича. Розмова не розв’язувалась. На щастя, до гостинної увійшов о. Артемій і розпочав розмову за хазяйство, про селян. Говорючий о. Артемій балакав без упину, але якось механічно, без звичайного в його запалу, без пафосу. І він вже добре виголодався; вже й його за живіт тягло так, що його широкі уста аж зблідли. Леонід Семенович слухав розмову мовчки та все поглядав на двері до столової.
“А! краще було б зостаться на обід в сестри. Натріскався б борщу, каші та й не мордувався б так, як тепер. Та й тягнуть же з тим обідом. І надав мені дідько зайти на смачний обід! Тепер мене на такий обід ніхто й калачем не заманить!” – думав Леонід Семенович, годуючись димом папіроски.
В столовій за дверима задзвеніли ножі та виделки, застукотіли тарілки. В Леоніда Семеновича аж душа зраділа.
228
“Слава ж тобі господи! Може, вже покличуть обідати”, – думав він.
А Сусана Уласівна мала на думці виставиться перед гостем з обідом і таки добре загаялась.
Несподівано двері з столової одчинились. Вийшла Сусана Уласівна.
“От-от попросе до столу”, – думав Леонід Семенович.
А Сусана Уласівна спокійненько сіла собі в кріслі й почала провадить якусь розмову. В неї в пекарні доткалась шарлотка на третю потраву, і вона прийшла, щоб побалакать з гостем, розважить його та й – затягти трохи час.
– Мабуть, ви вже їсти хочете, – в кінці усієї розмови додала Сусана Уласівна. – Вже б час обідати. А побіжи, Ватю, та глянь, чи застелили стіл?
Ватя вийшла до столової й зараз вернулась.
– Вже, мамо, все готово! – сказала вона до матері.
Леонід Семенович трохи не перехрестився на радощах.
– Прошу вас до столової! – обернулась господиня до панича й одчинила двері до столової.
Стіл стояв вже застелений і прибраний. Тонка скатерть, тонкі салфетки, нові ножі й виделки, нові тарілки й чарки – все аж блищало. Сусана Уласівна повиймала усі нові прибори, що наготувала на придане дочці. Серед стола стояли непочаті пляшки вина та доброї горілки; свіженькі квитки на пляшках манили, наче дражнились. Чарки та стакани аж бризкали світом. Леонід Семенович був такий голодний, що навіть забув на той час перевозиться з усім тим столовим добром на Ватині вихідчини з дому й кинувся до чарки, а потім до закуски, до сардинок та сиру.
Він, довго попіснюкавши, їв, аж за вухами в його лящало, з апетитом молодого студента. Страва була чудово приготовлена: тривних та смачних потрав було багато. Сусана Уласівна була добра господиня й розуміла куховарську справу незгірше доброго кухаря. Леонід Семенович уплітав на всі застави й зробив честь умінню Сусани Уласівни. Мати виставлялась і з столовими приборами, і з потравами перед молодим паничем і, очевидячки, досягла до своєї мети.
О. Артемій після печені з курчат налив в чарки вина і випив за здоров’я дорогого гостя. Гість своєю чергою випив за здоров’я хазяїна, потім хазяйки, а далі за здоро
229
в'я Ваті, а потім за здоров'я паничів, Володі та Льоні. Усі підживились, стали бадьористі після доброї порції вина. Леонід Семенович кинувся на жарти, розвеселивсь, реготався. Після обіду усі перейшли до гостинної, куди подали кофій. І о. Артемій, і Сусана Уласівна, і Ватя – усі вважали на Леоніда Семеновича як на жениха. Бо на селі як панич заїде до якої дочки в батюшки двічі поспіль, то вже це був певний знак, що він постановив собі свататись. Так усі думали й про Леоніда Семеновича.
Після кофію Ватя сіла за п’яніно, довго грала й переспівала усі пісні й романси, які вміла. Леонід Семенович ходив по гостинній й підтягував чистеньким баритоном. Він почав передражнювать в співах деяких сусідніх паннів, передражнив Антосю, потім почав перекривлять дяка, далі вчителя, як він силкується в церкві брать низькі басові ноти, зовсім не маючи низового баса. Передражнювання вийшло таке вдатне та химерне, що всі в хаті аж реготались. Леонід Семенович передав навіть саму вчителеву міну співання, як він на криласі насупить брови, нахилить голову вниз, дивиться сторч, і розчепірить свої й без того широкі губи трохи не до вух, і стане такий лютий, неначе хоче з'їсти якусь сільську бабу або кинуться на амвон і потрощить його.
– Ви казали, що хотіли їхать в гості до Антосі. Коли ви поїдете? – спитав Леонід Семенович в Ваті.
– Поїду на тім тижні в четвер... або краще в неділю, – сказала вона.
– То й я туди приїду. От і добре! Останній раз на селі побачимось та розважимо себе трохи, – сказав Леонід Семенович.
– Чого ж це так, – останній раз? Хіба ви думаєте вже й не приїхать потім на село? Ви, здається, оце восени кінчаєте курс? – сказала Ватя.
– А може, вмру! Ми всі під богом ходимо, – сказав Леонід Семенович.
– Оце! Нехай бог боронить од цього. Хіба ви пророк, що знаєте, коли по вас смерть прийде! – сказав о. Артемій.
– Смерть латинці звали mors, мабуть, через те, що як морсне, то й перекинешся і ноги задереш, і сам не знаєш коли... Так говорили в старовину. Може, тому й правда, – промовив Леонід Семенович.
О. Артемій позіхнув на ввесь рот без церемонії, Він
230
звик по обіді полежати на боку й спочить з газетою в руках. Леонід Семенович це примітив і почав прощаться.
– Та посидьте-бо ще, та погуляйте в нас. Ото шкода, що ваш зять та сестра не прибули до нас вкупі з вами, – бідкалась Сусана Уласівна.
– Час мені їхать додому. Батько буде гніваться за коні. Ой, загулявся я й нагулявся в вашій Горобцівці! Та й весела ж ваша Горобцівка, нігде правди діть! – говорив Леонід Семенович на розставанні.
– А хутір Панасенків ще веселіший за нашу Горобцівку! – говорив о. Артемій, стоячи на ганку та випроваджаючи свого гостя.
Вертаючись з ганку, о. Артемій веселенькими очима переглянувся з жінкою.
– Одже матимемо зятя! – пошепки промовив він до жінки.
– Здається, матимемо... але ще невідомо, що то старий Панасенко скаже, – ще тихіше одказала Сусана Уласівна.
VI
Минув тиждень. Ватя ждала не могла діждатись неділі, щоб поїхати до Антосі та побачиться з милим. Настала неділя. Ватя звеліла запрягти коні й по обіді поїхала до Антосі. Приїхав і Леонід Семенович. Він таки додержав свого слова. Ватя невимовно була рада і, виїжджаючи од Антосі, просила його одвідать її перед од’їздом до Києва. Леонід Семенович ще раз заїхав в Горобцівку до своєї сестри й з сестрою та з писарем зайшов до о. Артемія на вечірній чай. Сусана Уласівна прийняла гостей дуже привітно, зготувала смачну вечерю, а за вечерею гості подопивали ті пляшки вина, що о. Артемій понакуповував в Корсуні.
Гості розпрощались дуже пізньою добою. Через тиждень Леонід Семенович мав виїхать до Києва. І о. Артемій, і Сусана Уласівна, і Ватя–усі прощались з Леонідом Семеновичем, як з рідним. Усі просили його приїхать до їх на різдво, як він вернеться з Києва до батька. Леонід Семенович обіцяв доконешне приїхати до їх.
Ватя проводила гостя весела й спокійна, але як тільки вона вернулась в свою кімнату, то почутила, що сльози полились з її очей. Неначе когось рідного вона випровади-
231
да на довгий час в далеку дорогу і зосталась в самотині тільки з сподіванням та з надією. Вона почувала, що розлука з милим була для неї важка, як камінь. В сумні осінні дні вона сідала за п’яніно й розважала себе піснями. І наймилішою піснею для неї стала пісня про розлуку з милим. “Поїхав милий, зосталася туга!” – співала Ватя в довгі хмарні осінні дні, і ця смутна пісня найчастіше розносилась по порожніх, гучних кімнатах, поміж гілками високих олеандрів та фікусів, котрими було обставлене п’яніно. А сумний сліпий кобзар з бандурою на картині неначе пригравав до тієї пісні, і намальовані боярині з дітьми були єдиними слухачами й свідками туги молодої дівчини.
В пилипівку одна сусіда, молода матушка, їхала до Києва. Ватя намоглась їхать з нею. Три дні пробула вона в Києві, двічі була в опері, переглядала усіх в партері, гуляла по Хрещатику, приглядалась до паничів. Вона мала на думці, чи не зустріне милого. А його нігде не було видко. Якби вона знала, де його житло, вона б написала до його, щоб прийшов хоч поговорити з нею. Але вона не допиталась, де його житло. Вернулась вона додому, і їй стало наче трохи легше на душі.
“Хоч не бачилась з тобою, та була хоч поблизу од тебе...” – думала Ватя, їдучи додому.
І Ватя вернулась додому веселішою. Не такі смутні пісні вже співала вона в сумні хмарні дні... До різдва було недалечко.
Вже надходило й різдво. О. Артемій прочув, що Леонід Семенович вже приїхав до батька з Києва. Він сподівавсь молодого панича до себе в гості, а він не приїздив. Вже й різдво настало. Вже минув перший і другий день святок, а панич не хапався з візитом. Ватя зажурилась. О. Артемій задумавсь. Третього дня вранці о. Артемій йшов улицею й стрів диякона з Лисянки, Гервасія Добриловського, “повітового” на всю околицю свата. Він запросив його заїхать до себе по якомусь ділу. Добриловський їхав до Богуслава в гості до свого родича. О. Артемій знав, що дорога до Богуслава прямує проз самісіньку оселю Леонідового батька, старого Панасенка.
Добриловський завернув коні в двір о. Артемія. О. Артемій прийняв його дуже ласкаво, попросив його до гостинної, куди він ніколи не просив ні псаломщиків, ні дияконів. Добриловський догадувавсь, що благочинний
232
має до його якийсь інтерес, вгадував навіть, який то був інтерес: в о. Артемія була дочка на виданні.
– Сідайте, отче дияконе! – просив о. Артемій гостя, посунувши крісло й тикаючи на його рукою.
Добриловський поклонився о. Артемієві, як кланяється школяр вчителеві: він придержував лівою рукою рясу на грудях, неначе боявся, щоб вона часом не одстала й не надала чогось непокірливого й кострубатого його тонкій гладенькій постаті. Добриловський все стояв і неначе не насмілювався сісти поруч з благочинним, та ще в кріслі. Його тоненька, височенька постать, уся якась гладенька та чепурненька, неначе стриміла серед гостинної, мов паля, вбита в землю. Дуже білявий, довгобразий, тонковидий, гостробородий, він ввесь був ніби обмазаний “єлеєм”, промкнутий ласкавістю. Ясно-сірі очі, червоні повні уста світились ласкавістю та добрістю. Добриловський ступав тихенько, м’якенько, неначе закрадався, як закрадається кіт до миші. Чи піднімав він руку, чи кланявсь, чи сідав, чи вставав, його жестикуляція, його рушення були нешвидкі, якісь дляві, але плавкі, граціозні та м’які. Отець диякон був неначе зліплений з теплого воску, гнувся помаленьку, ніби воскова м’яка тепла свічка. Навіть його довгі прямі коси неначе поприлипали до голови й спадали рівними, довгими пасмами на плечі, неначе намащені “єлеєм”. І сам він з своєю вдачею ніби ввесь був обмазаний “єлеєм”... бо пролазив скрізь і всюди, сказати б, в найменшу щілину, як вміють пролазить миші.
– Сідайте-бо, отче дияконе, прошу вас, – попросив його о. Артемій вдруге, і сам, крутнувшись коло крісла, мов той вітер, впав у крісло.
Добриловський ще раз граціозно й якось м’яко нахилив шию й голову до о. Артемія й потихеньку неначе перегнув пополовині свою тонку постать та й пірнув у крісло, держачи верхню половину своєї особи просто й рівно. Отець диякон стримів у кріслі, білявий, аж жовтуватий, мов воскова свічка в підсвічнику.
– Ви їдете до Богуслава? – спитав о. Артемій в Добриловського.
– До Богуслава, отче благочинний, – тихим і солоденьким голосом обізвався диякон.
– Ви будете їхать проз Панасенкову оселю, трохи не попід самим його домом? – сказав о. Артемій.
233
– Шлях іде проз самий Панасенків двір. Може, отче благочинний, маєте яке діло до Панасенка щодо спродажу пашні або за землю? – несміливо спитав Добриловський.
– Ні, отче дияконе!–сказав о. Артемій. – Маю інше діло; там приїхав вже на святки з Києва його син.
– А! Леонід Семенович, студент! Чув, чув, – сказав диякон, і його тихі очі неначе побадьорнішали й засвітились.
– Знаєте, Леонід Семенович бував у нас частенько, приїздив кільки раз влітку. Так щось мені здається, що він ніби мав на думці сватать мою дочку. Я примітив, що до того діло йдеться.
– Дай боже! Панич гарний, і батько його грошовитий чоловік! – сказав диякон.
– Але, бачите, отче дияконе! – О. Артемій, наче зопалу, схопився з крісла і потім ніби підскочив, неначе на його хто сипнув гарячим приском. –Але, бачите... їздить він та їздить до нас, наче вдає з себе жениха, а сватати – не сватає! – вже гукнув на всю гостинну о. Артемій не то з злістю, не то з смішками, ще й руки розставив на всю їх довжину.
Він став одразу. ніби приском та вітром. О. диякон прищулився і ввесь обернувся ніби в теплий віск та “єлей”.
Але після останніх слів о. Артемій і сам на часок став ніби “єлеєм” та тихим вітрецем. Він підбіг до о. диякона, поклав йому руку на плече й нишком, ніби по секрету, промовив, нахилившись трохи не до самого вуха.
– Заїдьте, будьте ласкаві, до Панасенка ніби на чай. Ви ж добре з ним знайомі. А за чаєм розбалакайтесь з паничем та ніби в жарти й спитайте, чи думає він сватать мою Ватю, чи так з нудьги забавляється отут в нас в Горобцівці?
– Добре, отче благочинний! Заїду й розпитаю, – сказав Добриловський тихенько й увесь став ніби ще м’якіший. Він помалесеньку нахилив довгу шию й стовбовату голову й знов випростав їх так помалесеньку, що й один волосок на голові й на бороді не поворухнувся.
– Скажіть йому так... вставте слівце в жарти, що я дам за Ватею дві тисячі, як буде сватать. А завтра, як вертатиметесь назад, заїдьте до мене та й розкажете про паничеві думки та гадки. Він чоловік щирий, одкритий,
234
лепетливий і не потаїться з думками, а може, прохопиться. В його що на умі, те й на язиці.
– Добре, отче благочинний, добре! Я вже вмітиму завести розмову й випитаю в студента всю правду. Добре! А не схоче цей, то знайдемо й другого, може, й кращого, – сказав Добриловський.
Сусана Уласівна одчинила з столової двері й заглянула.
– Чи можна вас просити на обід? Обід вже готовий. Добридень вам, отче дияконе!
Добриловський підвівся з крісла й навшпиньки, ніби на резинових підошвах, нечутно підступив до Сусани Уласівни, нахилився помаленьку й поцілував її в руку.
– Отче дияконе! прошу й вас пообідать вкупі з нами, чим бог послав. В нас обід буденний, не довгий, і ми вас довго не загаємо в дорозі, – просив о. Артемій.
– Правда, що наш обід буде незагайний, бо буденний, але в дорозі й такий обід знадобиться. Прошу вас до столової, о. дияконе, – сказала Сусана Уласівна, забувши на той час і про свою гордовитість.
Зараз по обіді Добриловський вирядився в дорогу й заїхав по дорозі до старого Панасенка. Другого дня о. Артемій та Сусана Уласівна з нетерплячкою ждали вертання о. диякона. Він приїхав аж перед вечором.
– А що ж, отче дияконе? Чи спитали? Випитали? Що сказав Леонід Семенович?–питав о. Артемій.
Добриловський важко зітхнув, неначе в його самого трапилось якесь лихо в домі.
– Та що ж! Завів я розмову за чаєм. Жартую, кажу до Леоніда Семеновича, що от ви скінчили курс... тепер вам час би й подумать та поміркувать про те, щоб і одружиться. Ото й кажу я: і не їдьте далеко, бо і в нас багато є гарних і багатеньких паннів, як от Антося або дочка нашого благочинного. А наш благочинний, кажу, чоловік грошовитий, для Ваті не пошкодує грошей. А Леонід Семенович так-таки одразу й спитав: “А скільки ж тисяч благочинний дасть за нею?” А я кажу: тисячі з півтори дасть; дасть і дві для доброго жениха.
– А він що сказав? –спитав о. Артемій нишком, неначе дух йому забило.
– Дві тисячі! – аж крикнув Леонід Семенович. – То це такий грошовитий ваш благочинний? Я думав, він дасть найменше п'ять тисяч. Ватя мені припала до впо
235
доби, але коли дасть дві тисячі, та й годі, то нехай Ватю “задні” візьмуть.
– Так і сказав!–крикнув о. Артемій і навіщось забігав по гостинній.
– Так і сказав... неначе вистрелив... а я питаю жартуючи: “Це так, як в казці казали гуси Івасеві-Телесикові, що сидів на дереві в дворі їв Змії?” А він каже: “Еге!” Я й вуха опустив, – сказав Добриловський.
– Так і сказав: нехай її “задні” візьмуть?–знов крикнув о. Артемій і закрутивсь по гостинній, неначе Добриловський сам вистрелив в його з рушниці. І о. Артемій крутивсь, крутивсь, і здавалось, от-от упаде додолу й простягнеться на всю довжину свого високого зросту.
“Одже отець благочинний ще скрутиться... А треба було доконешне це йому сказати... Але краще було б не казать, а щось інше збрехать”, – подумав Добриловський, водячи очима слідком за швидкими поворотками о. Артемія.
– Падлюка!–крикнув о. Артемій і все бігав од кутка до кутка. Він забіг в той куток, де коло п’яніна стояли високі олеандри, увігнався у той вертоград, не примічаючи його, й наткнувся лицем на гострий лист. Листя штрикнуло його в самісіньке око. О. Артемій аж одкинув голову на плечі й промовив: “Овва!”
О. Артемій спинивсь, став проти самісінького Добриловського й крикнув:
– Падлюка! Падлюка!
Добриловському доводилось бачить, як отець благочинний сміється, доводилось бачить, як він жартує; але тепер вперше на своєму віку він бачив, як о. благочинний репетує. Несподіваний вихват гніву стривожив його. Він бачив, як злість ніби забризкала іскрами з маленьких блискучих очей о. Артемія, і йому здалося чогось, що ті іскри впали йому на голову й пішли по спині, дійшли до самих п’ят. На одну мить в душі в диякона похололо, бо йому здалося, що о. благочинний кричить не на Панасенка, а на його, Добриловського, і лає його падлюкою. І на одну мить йому здалось, що його вже везуть в монастир на покуту на три місяці. Гаряча вихватка о. Артемія недоброхіть нагнала острах на Добриловського. Але Добриловський швидко опам’ятався.
– Еге, падлюка! – знов гукнув о. Артемій до Добриловського.
236
Отець диякон був на вдачу смирний, мов ягня, ніколи навіть не лаявсь. З його уст капав тільки мед, і в цьому була його сила, бо з його уст ніколи перед людьми не злітали такі батальні слова. До баталії він був зовсім не здатний, а о. благочинний ніби закликав його до гарячої битви. Диякон не насмілився вимовить такого лихого слова за благочинним і тільки спершу нахилив свою голову, а голова нахилила шию й ніби говорила: пролізу, куди хоч, тільки не в баталію: це не про мене писано.
А о. благочинний був саме ніби в гарячій баталії: доти бігав, крутивсь, вертівся, доки, мабуть, не втомивсь та не прохолов.
– Отакі-то люде бувають на світі! Га?–промовив о. Артемій м’якішим тоном до диякона.
– Нічого – те, отче благочинний. Ворона з місця – сокіл на місце. Ваша дочка знайде собі кращого жениха, продовж, боже, її вік. Пошукаємо, то й знайдемо. А тим часом, може, й цей ще передумає. Хто його знає, що в його на серці. Це в його говорилось-жартувалось, а що до самого діла, то це ще може бути й інша річ, – так втихомирював благочинного Добриловський.
– Поживемо – побачимо. Що було, те бачили, а що буде, побачимо, – сказав о. Артемій вже зовсім спокійним тоном.
“Та й буря, та й вихор же отець благочинний!” – думав про себе Добриловський.
– Цур йому, пек йому отому Панасенкові! Тільки мене роздратував та розсердив. Ходім лучче, отче дияконе, та нап’ємось чаю! – сказав вже зовсім спокійно о. Артемій, ще й засміявсь.
Він швидко сердився, швидко й одходив і простигав; був палкий, але одхідливий, як звичайно буває з дуже нервовими людьми.
О. Артемій пішов до столової. Добриловський і собі встав з крісла і попрямував слідком за ним.
“Ой, важко стояти близько коло начальства! цур йому, пек йому! І обсмалить тебе вогнем, і обпалить! Але терпи, отче дияконе! Часом присмалить, а часом і нагріє тебе, – думав Добриловський, йдучи в столову за благочинним, – а вже я не дурнички їздив до Панасенка: може, якось-таки та влізу в попівську рясу. Отець благочинний мусить похвалити мене на всі боки перед кон-
237
сйсторією та архієреєм”, – думав диякон, сидячй на стільці коло самовара.
О. Артемій вийшов з столової й розказав жінці й дочці, що прочув од Добриловського. Сусана Уласівна та Ватя увійшли до столової, привітались з Добриловським і сиділи обидві засмучені. Один о. Артемій, очевидячки, не дуже журився й провадив розмову з Добриловським. Добриловський, напившись чаю, попрощався й поїхав додому.
– От тобі й Леонід Семенович! – сказав о. Артемій до жінки. – І йми віри тим легкодухам студентам після цього.
– А я йому йняла віри, – обізвалась Сусана Уласівна.
– їздив до нас, мабуть, з нудьги на селі, щоб побавиться, погуляти, розважить себе... – говорив о. Артемій.
– Та щоб наїстись, напиться, всмак пообідати, – додала Сусана Уласівна, – бо в писарші тріскав би борщ, та кашу, та галушки з салом.
– Але це все ще так собі. Ти, Ватю, ще не думай цураться його, бо, може, й він ще не зовсім одкаснувсь од тебе. От приїде на святки, то й побачимо, як він поводитиметься з тобою.
– Та й мені так здається. Але коли вже в його вихопилось з уст таке слово, то я мало надії покладаю на його, – додала Сусана Уласівна.
– Поживемо – побачимо. Ще ж ми, Ватю, не такі вже старі, щоб журиться та побиватись за цим паничем. Хіба він один на світі? – втішав дочку о. Артемій.
“Ой, один він для мене на світі, і другого такого немає!– думала Ватя. І вона не розвеселилась і не втішилась батьковими словами. – А може... може, то він кинув ті слова на вітер, як жарти з дияконом... Може, може...”
І десь глибоко в душі молодої дівчини заворушилась надія, ще не втрачена до решти: десь глибоко в серці неначе нишком хтось усе промовляв: може, може...
Вже й різдво настало. Минув перший і другий день різдва, а Леонід Семенович не приїздив. Сподівались третього дня, а його не було. Ватя зблідла й трохи змарніла, дожидаючи милого.
– От і паляниці на яйцях вже доїдаємо, а гостей
238
нема!–журилась Сусана Уласівна. – Чим-то будемо їх приймати, як усе поїмо, що наготували на святки?..
П’ятого дня святок о. Артемій сидів з жінкою та з дочкою ввечері за чаєм. До їх надійшов вчитель з жінкою.
Сусана Уласівна посадила вчительшу коло себе й балакала з нею любенько, бо занудилась на святках: ніхто не навідувався в гості. Вона була рада й таким гостям.
Коли це в прихожій щось застукотіло.
– Гості приїхали! – тихо промовила Ватя, і в неї неначе замерло серце.
– Хтось приїхав!–ще тихіше сказав о. Артемій і, вхопивши з стола лампу, одчинив двері в прихожу й посвітив.
– А! слихом слихати, в вічі видати! Леонід Семенович, та ще й не самі!–гукнув о. Артемій весело. – Роздягайтесь! А в нас і самовар на столі: неначе ждав гостей та саме й кипить! Прошу до чаю.
До столової вступив писар, за ним писарша, а далі Леонід Семенович. Сусана Уласівна встала й церемонно привіталась до гостей. Ватя почервоніла, неначе зайнялась, потім зблідла, потім знов почервоніла. Леонід Семенович подав їй руку й поздоровив з святками. Він вилюднів, ще більше змужнів, став повніший на виду. Ватя глянула на його червоні од морозу щоки, на його веселий вид і простила в серці його неласкаві слова, які перечула через Добриловського.
Писарша привіталась з хазяйкою, потім обернулась до стола – аж там сиділа вчительша!
“Ой лишечко! Ой матінко!” – трохи не крикнула писарша. Вона круть-верть, покрутилась на одному місці, неначе коноплі ногами м’яла, а далі таки простягла до вчительші пальці. Вчительша, не встаючи з місця, й собі простягла до писарші пальці. Черкнулись вони пальцями, полапали одна одну за пучки, неначе одна брала пучкою сіль, а друга – перець, і одвернулись одна од однієї. Писарша одійшла до другого кінця стола та й сіла. Вчительша насупилась.
Почалася весела, якась празникова розмова. О. Артемій був радий і говорив за всіх. Гості нанесли з собою холодного свіжого повітря й неначе висвіжили хату й підсвіжили о. Артемія й Ватю. Тільки Сусана Уласівна сіла коло вчительші й гордовито позирала на гостей: вона сердилась.
239
Сусана Уласівна наливала стакани чаю. На тарілці лежала здорова купа нарізаних скибок паляниці. Празникові паляниці з питльованого борошна на яйцях вже поїли, і в хазяйки зоставсь тільки один окраєць. Сусана Уласівна пішла на хитрощі: наклала на тарілці насподі купу скибок простої, з не питльованого борошна паляниці, а зверху доклала скибками білої, питльованої. Вчитель, вчительша, які ближче сиділи коло хазяйки, позабирали зверху шматки кращої паляниці, і поки тарілка досунулась до писарші, на тарілці зостались тільки темнуваті шматки простої паляниці з простого борошна.
Писарша зобідилась і не взяла до чаю простої паляниці. Вона глянула на вчительшу й примітила,у що вчительша дивиться на неї й сміється своїми маленькими чорними очима. Вчительша зумисне взяла двома тоненькими сухими пальцями скибку й трошки підняла вгору над стаканом, неначе зумисне показувала писарші та дражнилась: дивись, мов, я їм питльовану паляницю, а ти будеш їсти просту. З-під низького лоба вчительшині очі аж бризкали сміхом.
“Ой, сміється з мене, клята! Якби не в гостях, здається, взяла б оці шматки простої паляниці та й пожбурила тобі в самісіньку пику!” – думала писарша.
А Сусана Уласівна неначе на злість все говорила любенько з учительшею, а до писарші й слова не промовила, навіть не дивилась на неї, неначе її і в хаті не було. Писарша примітила, що хазяйка гордо й сердито поглядала на писаря й на Леоніда Семеновича.
“Чогось ніби сердиться на нас... І дивиться не так, як колись передніше, й не говорить з нами, та все з учительшею. Щось є!” – міркувала догадлива по-жіночому писарша.
О. Артемій говорив, говорив і, швидко неначе втомившись од розмови, якось мало звертав увагу на гостей. І Ватя розмовляла з паничем та все неначе супила брови.
“Нехай її “задні” візьмуть!” – неначе промовляли в думці цю фразу о. Артемій, і його жінка, і навіть Ватя. І ця фраза неначе чулася їм в повітрі, наче нові гості привезли з собою цю кривдну фразу й виставили її напоказ.
“Чи готувать їм вечерю, чи ні?” – пробігало в думці Сусани Уласівни. “Нехай її “задні” візьмуть!” – знов неначе хтось підказав їй під самісіньке вухо, і вона подумала:
240
“Не звелю різать курей на вечерю! Не варт! Поставлю холодну закуску, подам шинки, ковбаси, та й нехай ідуть з двору голодні. Не варт!”
“Чого це вони говорять, неначе три дні не їли або три дні пили та це тільки що прочумуються на похмілля?”– думав писар, поглядаючи на о. Артемія та його жінку.
“Що з ними сталося, що вони чогось ніби дмуться? – думала писарша. І в неї голова ходором ходила од здогадів. – Чи не набрехала часом на нас чого вчительша? Недурно вона сьогодні така весела! Недурно ж благочинна тільки й балакає з н$ю! Щось є! Це вона! Це вчительша понабріхувала чогось”.
І в писарші аж голова лущала од здогадів. Ходила ходором голова і в писаря. Він перебрав у думці усі діла, які траплялись в волості за останні часи, думав, чи не були вони злучені з якимись справами благочинного, – і не знаходив таких діл. Один Леонід Семенович з легкодумністю молодого хлопця нічогісінько не думав, балакав з Ватею, жартував, сміявсь, неначе він не почував на собі ніякої провини.
Після чаю хазяїн запросив гостей до гостинної. Гості перейшли й порозсідались кругом стола. О. Артемій і Сусана Уласівна неначе ще виразніше почули в просторній світлиці вразливу фразу: “Нехай її “задні” візьмуть!” І ця фраза неначе позамикала їм уста. Хазяйка посиділа трохи коло вчительші й зараз вийшла. О. Артемій позіхнув без церемонії й навіть рота не затулив.
Після одходу матері Ватя ніби розляглась на канапі, обпершись ліктем об подушку, закурила папіроску й почала позувать перед паничем.
– А я оце недавно була в Києві. Ви не чули про це? – спитала Ватя в Леоніда Семеновича.
– Ні, не чув, – обізвався він байдужно.
– їздили ми з однією молоденькою матушкою сусідою. Вона недавно скінчила духовну школу. Подумайте собі! Ми одправили її панотця в гостиницю, а самі вдвох з вокзалу та майнули просто в оперу! Потрапили на “Трубадура”! Ще й завіси не підіймали, – хвалилась Ватя.
– На “Трубадура”? Як же вам сподобався той заграничний “Трубадур”?–спитав Леонід Семенович.
– Дуже сподобався. Мені здалось, що я, перенудившись тут, з Горобцівки та потрапила в якесь зачароване
"15 – І* Нечун-Левицькнй, т. 6.
241
царство! неначе казку побачила в справдешніх образах та картинах. Я страх люблю оперу! – хвалилася Ватя.
– Так би й сиділи щовечора в опері?–спитав Леонід Семенович.
– Не знаю, чи сиділа б щовечора, але знаю добре, що частенько бувала б в опері. А знаєте, я й вас бачила в театрі, – говорила Ватя.
– Не може буть! – аж гукнув Леонід Семенович.
– Чому не може бути?
– Тим, що ви, надісь, сиділи в партері, а я, певно, сидів на гальорці; через те вам було не видно мене, – сказав Леонід Семенович, – але коли ж саме ви були в театрі?
– Після пилипівчаних запустів четвертого дня, – сказала Ватя.
– То, напевно, мене не бачили, бо я тоді не був в театрі, – сказав Леонід Семенович.
– Та то я жартую! Я вас не бачила, – сказала Ватя, але не призналась, як вона тоді бажала його побачить.
– Ото шкода, що я тоді не знав, що ви в Києві. Я був би зайшов до вас, щоб побачиться, – сказав Леонід Семенович.
Ватя зраділа. їй. здалося, що Добриловський сам вигадав ту негарну фразу проти неї, що Леонід Семенович не казав її ніколи і не міг сказать. Гаряче кохання силувало її йнять віри цьому, силкувалось піддурить її розсудливість. Вона перестала йнять віри дияконові й людському поговорові загалом.
“Він не міг так сказать про мене! Він такий ласкавий та ввічливий до мене й тепер!–думала Ватя. – Ох, коли б цьому була правда! Той Добриловський, певно, наклепав на його, отой поганий Добриловський, ота жовта лисиця!..”
І Ватя так розсердилась на ту жовту лисицю, що була ладна здерти з неї шкуру.
Сусана Уласівна вийшла. Дівчина винесла зараз після її одходу десерт: варення, конфекти та яблука. За нею зараз увійшла й Сусана Уласівна, промовила кільки слів до писарші, знов сіла коло вчительші й балакала з нею. Писарша розгнівалась зовсім і напиндючилась. Ваті знов прийшла на думку обідлива фраза й навела на неї сум. Вона мовчала і тільки курила. Після десерту писарша встала й почала прощаться. Сусана Уласівна не пустила
242
її й просила зостатись на закуску, але просила якось байдужно. Леонід Семенович переглянувся з сестрою й тим натякнув, щоб вона не хапалась додому: йому схотілося їсти„ і він ждав доброї вечері та випивачки.
Але його надія не справдилась. Сусана Уласівна не звеліла розкладать огонь в печі й подала на стіл шинку та смажену вранці ковбасу. На столі стриміла одним одна пляшка горілки.
Вина не подали. Гості закусили й навіть добре не наїлись і не напились. Після закуски писар та писарша почали прощаться. Ні господар, ні господиня не просили їх ще побавитись. Вчительша та вчитель ще зостались, неначе на злість писарші.
– Не забувайте ж нас! Прошу вас одвідувать нашу хату!– казав на прощанні о. Артемій, але якось холодно, більше для звичайності. Він і в пафос вже не вдававсь, і не цілувався гаряче, і не махав руками. Гостям і це кинулось в очі. Гості розпрощались і зарані вийшли з дому.
– Вже не так ласкаво прийняли нас сьогодні, – обізвався писар до писарші, вертаючись додому вулицею.
– Зовсім-таки неласкаво! – аж крикнула писарша. – Чогось понадимались, сидять мовчки, не говорять; чогось бундючились. Благочинна все розмовляла з вчительшею, а до мене й ледве десять слів промовила. Цур їм! Я до їх в гості більше не піду.
– І вечерю катзна-яку подали. Я зовсім голодний: якоїсь шинки шматок, та ще й мерзлої якоїсь ковбаси кільце... Це істинно можна сказать про нас, як казали кози в казці: “Бігли через місточок – вхопили кленовий листочок; бігли через гребельку – вхопили води крапельку, – тільки ми пили й їли”, – сказав Леонід Семенович.
Писар з писаршею та Леонідом Семеновичем вернулись додому, дуже невдоволені й навіть сердиті.
Надбавши собі грошиків, писар вже поставив собі гарненьку хату, і не хату, а домок з світлицею, кімнатою та пекарнею. Обстава в його хаті була більше така, яка буває в сірачкових шляхтичів або в міщан по повітових містах. На стінках в світлиці висіли рядки образів в фольгових * та позолочених рамах. В кутку на образі висів вишиваний рушник. По стінах скрізь були поначіплювані портрети
* Фольгові рами позолочені не сухим золотом, а сухозліткою, чи позліткою. Це дешеве листове золото, котрим золотять недорогі рамця до образів для селян.
16*
243
Царів та генералів, намальованих на папері ярими кольорами й оправлених в прості почорнені рамця. На перегородці в кімнату висіла здорова картина – олеографія недоладного московського видання, ка котрій були намальовані усякі життєві спокуси: з одного боку великоруський селянин сидить за столом і кружляє горілку; з другого боку московські прикажчики п’ють за столом в садку пиво та горілку з якимись мамзелями. Ця пістрява червоносиня мазанина наддавала світлиці веселенький вигляд. Коло порога стояла здорова зелена скриня на коліщатах, помальована здоровецькими пучками червонястих рож, і звеселяла світлицю своїми ясними кольорами. На мальованому невеличкому миснику коло порога біліли поставлені сторч рядки тарілок, тарілочок та блюдечок. В кімнатах було хоч тісненько, але чисто, тепло, привітно. Попід стінами стояв ослін з спинкою, помальований червоною фарбою, та кільки простіших, помальованих зеленою фарбою, “панських” стільців. Світлиця виглядала пістряво й ма^ льовничо, мов перська ясна тканка з усякими квітками.
Писарша поставила на столі лампу. Писар вийняв з шаховки під мисником пляшку настойки й поставив на столі. Усі посідали за столом і почали судити й гудить благочинного та його сім’ю. Писарша звеліла наймичці зварить вареники на вечерю.
– Щось є! Щось трапилось, але що таке, то я й сама добре не вгадаю, – аж ламала собі голову писарша, – передніше колись приймали нас добре, аж цілувались, а тепер трохи не одвертаються.
– І я догадуюсь, що воно щось та є!–обізвався й собі писар. – Воно колись потім виявиться, але поки що, то й я собі аж голову ламаю, та нічого не вгадаю.
– І я примітив, що Ватя чогось насупилась, чогось вдавала з себе неприступну велику панію. Розперлась на софі, задерла кирпу вгору, закопилила губи... – додав Леонід Семенович.
– Я нігде нічого про їх не говорила при людях. Може, ти, Льоню, що ляпкув язиком за їх при комусь?– сказала писарша до брата.
– Може, й клепнув що; а хто його знає. Я так багато бовкаю, що нічого не пригадаю, – сказав Леонід Семенович.
– Хто в вас недавно був на хуторі? –спитала писарша в брата.
244
– А хто ж був! Був з Богуслава старий Аврум: приїздив торгувать пшеницю та просо, – сказав Леонід Семенович.
– Що ж ти говорив при йому? Оті покупці пашні – великі брехуни й переносять пльотки з села в село, мов сороки, – сказала писарша.
– Яз ним і не розмовляв. Це я добре пам’ятаю.
– А ще хто був в вас на хуторі?– спитала писарша.
– А ще хто? Були селяни, був наш батюшка, був Антосин батько. Хто ж іще? Ага! був диякон Добриловський, – сказав Леонід Семенович.
– Ота жовта лисиця?–промовила писарша.
– Отой жовтий лис, але я в його хвоста не примітив на той час, – сказав Леонід Семенович.
– За що ж він розмовляв з тобою? – спитала сестра. – Чи не говорили ви чого за благочинного, за Ватю?
– А дідько його знає, що він казав. Здається, говорив, щоб я сватав Ватю.
– А ти що сказав? – спитала писарша.
– А я сказав... Що я сказав? Сказав, як дадуть тисяч з п’ять, то свататиму, а як дві тисячі, то нехай її “задні” візьмуть, – сказав Леонід Семенович.
– То це ж та жовта лисиця й розказала усе благочинному. Так воно й є!–сказала писарша.
– Навряд чи розказала. Диякон не приятель же й не рівня благочинному, – сказав Леонід Семенович.
– Чи сказав диякон, чи ні, а я більше не піду до їх сидіть у кутку та витрішки продавать, – сказала писарша. – То цілувались зо мною, панькались, а тепер деруть носа вгору й трохи не плюють мені в лице. Ще як ти думаєш сватать Ватю, то я буду їх одвідувать вряди-годи, а як ні, то й ні! Бундючаться, неначе які генерали. А я що ж таке? І мій батько дідич, може, багатіший, ніж вони. В їх стеля з сволоками, а в мого “папеньки” гладенькі суфіти з кружалами посередині. Вчительша сидить в їх коло стола, а мене затого посадовлять коло порога, – репетувала писарша, випивши чарку настойки.
– Ватя мені й подобається. Сказати по правді, в неї гарні темні очі. Але якби дав о. Артемій п’ять тисяч, то я б зараз сватав її. Ніс в неї трохи короткий, то треба б батькові доточить його тисячами. Та й сама вона якась важка, зателепувата, наче колода в дорогій сукні, – почав жартувати та глузуватб Леонід Семенович.
245
– Та й Сусана Уласівна не легенька. Істинно, що ступа! Йде по хаті, то аж поміст двигтить, а перейде через хату, та аж сопе, мов ковальський міх, – обізвалась писарша.
– Якби посипав поперед неї на помості просо, то перейшла б через хату та й просо стовкла! Позад неї вже б лежало пшоно: хоч зараз кашу вари! – додавав жартів Леонід Семенович.
– А в благочинного рот, їй-богу, як верша. Якби він поставив свого рота в Росі між камінням в шумі, то риби напливло б повний рот: подумала б риба, що то верша, – обізвався писар.
– Та він і так тією своєю вершею мухи ловить. Як роздявить її, то так мухи й налетять, а він прихкає та їх тільки випльовує: лепече й випльовує!–додала писарша. – Який він смішний, як вештається по залі та тріпає руками й кісми! Я страх як люблю тоді дивиться на його.
– І ногами тріпає, і кісми, і полами! “Крутиться, вертиться й берега не держиться”: гірше од млина! –додавав жартів Леонід Семенович.
– А гордий, а гострий, а цікавий! Все в мене випитує про волосні справи, все хоче знать, до всього дошпортується. А здирливий, а запопадний, крий боже! І до княгині підскочить, і до пана підплигне! І там хіп, і тут хіп, і там смик, і тут сіп! – додавала писарша куті меду, ще й руками показала, як той смикає з усіх боків.
– І Ватя горда, неначе фараонова дочка. Сідає в човен, – підстеляй їй килим. Та все в неї розмова про оперу та про оперу! Тільки й мови в неї, що про “Трубадура”. Ходить, неначе та черепаха. Сяде, надметься, наче якась княгиня. А перейде через хату, то вже й втомиться; так і гепне на крісло, неначе копу жита нажала. А співає манерно, ще й дзижчить, мов гедз: дззз... дззз... Не переспівала, а продзижчала усього “Азру”, – сказав писар.
А Леонід Семенович всмішки й собі почав дзижчать того “Азру”, підроблюючись під Ватин голос: “Ввечері гулять ходила дочка султана молоденька...” Підроблювання вийшло дуже смішне. Усі сміялись на всю світлицю.
– Що мені благочинний! Я тут благочинний на всю волость!– репетував писар, випивши запіканки чарок зо три. – Він піп на одно село, а я піп на два десятки сіл! Мені кланяється й жид, і мужик, і управитель, і пан запобігає ласки... Що мені благочинний? Я тут пан! І жид
246
несе мені хабара, і пан бере на випас мої корови, а він один ніколи не тикне мені й карбованця в руки за послугу, навіть не подякує, спасибі не скаже. Чи часом нагрубіянить йому якийсь мужик, я його зараз в холодну посаджу. А тепер зась, панотче! Вибачай! Що для мене волосний? Волосний от тут у мене!–і писар плюнув та й розтер чоботом. – А піп отут у мене в кулаці!–і писар згорнув пальці в кулак. – Я тут губернатор справжній, а не той, що правує губернею в Києві!
Рядом з світлицею була пекарня. З світлиці в пекарню двері були не причинені. Куховарка, немолода вже молодиця, чула усю дочиста розмову. В пекарню в той час до неї прибігла в гості вчителева наймичка, баба, її кума. Вчитель з жінкою пішов до батюшки в гості, а баба з нудьги побігла й собі в гості до куми. І баба все чисто чула, що говорилось в світлиці. І молодиця, й баба реготались в пекарні, аж за боки брались, як і пани в світлиці.
– Ото судять! Ото вигадують!–шепотіла баба.
Вона зараз-таки пішла додому; і як тільки вчитель з
жінкою вернувсь од батюшки, вона до словечка розказала їм, що говорили в писаря, з фотографічною докладністю, як звичайно розказують те, що чули, малі діти та селяни. Баба тільки нічого не второпала про оперу, а “Трубадура” переінакшила на “трубача”.
VII
Вчительша насилу діждалась дня, так брала її нетерплячка розказать Сусані Уласівні, що говорили про о. Артемія в писаря. Напившись вранці чаю, вона прибралась, причепурилась і побігла до Сусани Уласівни. О. Артемія не було вдома. Вчительша розказала Сусані Уласівні та Ваті усе дочиста, що говорили і як сміялись з їх вчора ввечері у писаря. Слухаючи те гидке оповідання, Сусана Уласівна ледве дихала од гніву. Ватя то червоніла, то блідла.
– От такі-то люде оті писарі! – скінчила вчительша. – Я їх добре знаю. Далися вони мені взнаки. їдять, п’ють у вас і вас судять та гудять поза очі. В вічі такі добрі та привітні, а поза очі глузують з вас, докладають жартів та піднімають вас на сміх.
Сусана Уласівна сиділа імовчки, страшенно зобиджена. Її гордовитість була дуже збурена смішними карикатурами.
247
Ватя, зневірена в Леонідові Семеновичу, ледве вдержувала сльози. Вона тепер тільки пойняла віри тому, що розказував про Леоніда Семеновича Добриловський.
Вчительша посиділа трохи й швидко попрощалась та й пішла. Вертаючись додому, вона зумисне пройшла проз писареву хату, проз самісінькі вікна, щоб натякнуть писарші, де вона тільки що була. Радими очима вона кинула погляд на писареві вікна. З вікна виглядала писарша. їх очі зустрілись. Писарша вловила вчительшин погляд, веселий, насмішкуватий, і догадалась, що вчительша щось вчинила дуже недобре для неї.
– Щось у нашої вчительші сьогодні великодні очі: неначе тільки що паски та поросятини наїлась. Дибись, як поглядає на мене та регочеться очима, – сказала писарша до свого чоловіка.
– Мабуть, якусь коверзу вчинила та “раденька, що дурненька”, – обізвався писар, – нехай собі радіє на здоров’я! Нам це не вадить.
– Ой, завадить! Я її вдачу добре знаю, – сказала писарша, – ож побачиш, ож поназдивишсяі
В той час як вчительша розказувала за вчорашню розмову в писаря, Ватя сиділа, неначе здерев’яніла. Вона почувала, що голова в неї починає морочиться. Глянула вона на завіси коло вікон – тоненька сітка завіс ніби затрусилась перед її очима, як соняшне марево,, затрусилась крізь сльози, що налились в її очі й от-от були напоготові покотиться краплями по щоках. Сльози блищали в її очах; віка були повні сліз. Ватя тільки од сорому перед вчительшею ледве вдержувала їх. Молода дівчина вже була утворила собі в мріях ніби якийсь рай, повний кохання, рай в іншому, кращому житті. Вона жила в тому раї й була щаслива тим мрійним життям. Тепер вона примітила, що усі ті мрії розходяться, мов дим, мов туман. Перед її очима неначе зникали пишні декорації сценічної картини: пишні зелені садки, алеї, квітники й фонтани одсовувались набік; пишні палаци, портики ніби помаленьку входили під землю; синє, прозоре, тепле небо повилось і піднялося вгору; легкі рожеві хмарки розійшлися димом; несподівано замерли веселі акорди, згасли чарівні мелодії; фантастичний світ тихо згасав. Усі чари кохання й надій одразу зникли, і з того раю неначе випхнув її той, хто утворив для неї той рай, випхнув грубо, по-простацькому, випхув, ще й насміявся.
243
Світ неначе згасав в Ватиних очах. Ваті здалося, що в хаті ніби смеркає, світ згасає. Вона дивилась і вже нічого не примічала, нічого не бачила, нічого не чула і не примітила, як вчительша попрощалась, як вона вийшла з хати. Вона машинально подала їй руку, і як тільки вчительша вийшла, Ватя почутила, що її душить в грудях, давить коло серця. Сльози неначе замерзли в очах на віях, ніяк не могли розтать і вилиться з важких вік. Ватя раптово схопилась з місця, побігла до своєї кімнати, зняла руки вгору й крикнула: “Ой боже мій! боже мій!” Горе каменем давило її в грудях. Сльози підступали, давили в грудях і не могли вилитись. Мати побігла слідком за нею, дуже стривожена горем молодої дівчини.
– Ой, душить мене в грудях! Боже мій! – говорила Ватя і вхопилась обома руками за груди, потім за серце.
– Ватю, дитино моя! Що з тобою? Не вбивайся такі Не він один на світі, не –він останній! – говорила мати, а сама почувала, що і в неї заболіло коло серця.
Мати стривожилась. Вона не постерігала, що дочка так дуже закохалась в молодого хлопця. Ватя була потайна. Вона не любила говорить за себе перед другими, таїлась навіть перед приятельками, перед матір’ю. Вона затаїла в своєму серці й своє кохання, затаїла й своє горе. Ватя вдалась в матір своєю вдачею, була непроворна, спокійпа, нешвидка й ніби апатична до всього; але під тією байдужістю ховалась нервова й палка вдача її батька, замаскована знадвірньою неповорушливістю та байдужістю.
Ватя впала на постіль і не могла одійти й опам’ятаться. Її щоки зблідли, широко одслонені очі ніби згасли. Вона дивилась на матір і неначе її не бачила. Мати тільки чула нервове хлипання. Так хлипають маленькі нервові діти, коли бувають роздратовані якоюсь недогодою: силкуються заплакати, стогнуть, важко дишуть і потім раптом піднімають нервовий плач. Ватя трохи згодом одразу заголосила. Сльози полились з її очей дрібним дощем. Мати заспокоїлась.
“Виплаче горе слізьми, то й легше стане”, – подумала Сусана Уласівна.
– Ватю, голубко! не плач, не вбивайся. Є на світі горе, що й сльозами його не витілачеш. Але твоє горе не таке. Поплач, то стане тобі легше на серці. Чи є на світі хоч одна з молодих дівчат, щоб не зазнала таких сліз?
Сусана Уласівна важко зітхнула. Було знать, що й во
249
на колись зазнала такого самого горя, як і її дочка. Вона сіла на стільці в головах у Ваті, підперла щоку долонею й задумалась. Її думки повернули в давні-давні часи, коли й вона була така молода, як і Ватя, коли й вона кохала щиро, розпускала золоті мрії без кінця, коли й її ті мрії гріли й манили і... розсипались маревом та й розляглись рожевим туманом.
В хаті було тихо. Нігде не чуть було ні найменшого гуку. Світ зимнього хмарного дня, тихий, молошний, неначе побільшував тишу в хаті. Ватя плакала вже тихіше.
Побачивши, що Ватя почала заспокоюваться, Сусана Уласівна вийшла з кімнати й звеліла застелять стіл. Наступив час обіду. О. Артемій поїхав десь по ділу до Корсуня й не вертавсь. Наготувавши все на столі, Сусана Уласівна пішла кликать до обіду Ватю.
– Не хочу я обідати. Нащо мені той обід? Нащо мені саме живоття? Навіщо воно мені здалося?–обізвалась Ватя.
– Ватю, серце, не говори так! І виразки ятряться, але й гояться; і розтриюджене серце можна загоїть! Мине якийсь час, і воно загоїться, і може сама будеш сміятись з своїх сліз. Ми люде з достатками... Ти ще молода. Чого тобі журиться?– втішала мати, а сама зажурилась незгірше дочки: вона зазнала, яке то важке та боляче горе серця...
Ватя сіла за стіл і нічого не могла їсти. Вона дивилась у вікно без тями, без думки в голові... І мати їла, як не їла.
– Чи казать за це усе татові, як вернеться додому? – спитала мати в дочки.
– Ні, мамо; лучче не кажіть. Тато стурбується, буде сердитись на писаря, не спатиме цілу ніч, – обізвалась Ватя.
– І нам не даватиме спать, – додала Сусана Уласівна.
– Мабуть, скажу я йому за це все аж завтра, коли він приїде ввечері. Ти й без того так стурбована. А сказати правду я думала, що Леонід Семенович тебе любить і тебе свататиме.
– Мамо, не кажіть мені нічого за його! – крикнула Ватя, і в її голосі почувся різкий нервовий батьків голос.
– То й не буду. Тільки заспокойся та не впадай в тугу, МОЯ дитино! Твоє горе ще не велике; це горе ще МОЛО"
250
де. Буває горе в житті ще гірше, од котрого й волосся сивіє на голові.
Перед вечором Сусана Уласівна звеліла наставить самовар. Ватя сіла за стіл і випила два стакани чаю. Вона пила чай мовчки, не промовивши й слова. Мовчала й мати, неначе давала волю її горю. Ватині думки пішли ясніше.
“Що ж мені тепер робити?–думала Ватя. – 3 ким мені доведеться вік вікувать? І де доведеться? І яка моя доля? Що буде з моїм коханням, з моїм серцем, коли він наглузувався, насміявсь з мене? А я ж його любила, як свою душу, більше за свою душу; я була рада оддати за його свою душу, своє живоття. Чи доведеться мені кого полюбить так, як я його кохала? Ні! Я неначе оддала йому усю любов до останку, гарячу, щиру любов”.
І Ватя ніби заглянула в свою душу й примітила, що любов ще ке зникла в серці, що вона ще жевріє. І якби він прийшов до неї, привітно поговорив з нею, вона забула б усі його насмішкуваті вигадки та вихватки, за усе вибачила б йому.
“Він зроду жартовливий. Може, він і тепер розходився тільки з жартами вкупі з сестрою, не пошкодував і мене в жартах. Може, він не такий легковажний чоловік, як на його наговорила вчительша; а може, вона й прибрехала, додала своєї отрутної жовчі”, – думала Ватя.
І Ватя почувала, що вона зненавиділа в той час вчительшу од щирого серця.
Цілий вечір Сусана Уласівна сподівалась свого мужа, а він не приїздив. Цілий вечір вона просиділа мовчки з дочкою. Думи за думами сновигали в Ватиній голові й ке доходили ні до якого кінця: перед нею в будучині чорніла ніби сумна ніч, не місячна, не зоряна, а хмарка без просвітку осіння ніч.
Вже пізненько полягали вони спати. Ватя спала тривожним сном, неначе дрімала дрімотою. І все їй снився якийсь неприємний, важкий сон, ніби вона йде понад Россю між двома рядками високих скель узенькою, мов коридор, долиною. Скелі розпечені, аж пашать. Над долиною вузенька смуга важкого, хмарного неба. Вона ніби втомилась; їй душно, аж дихати нічим. А вузька темна долинка в’ється без кінця, і вона вже йде не долиною, а ніби довгою без кінця темною галереєю. От вона ніби в якихсь печерах, і знов іде, блукає по печерах, а кінця нігде ке
251
видко. Коли це в одну мить перед нею в долині заблищав ясний сонячний день. Вона бачить Рось, новий млин, нову греблю. Вона вже йде пахучими луками, а поруч з нею десь узявся Леонід Семенович...
Ваті стало легше на душі; вона ніби одужала після важкої слабості й крикнула од радості. Радість налила її душу до самого краю. Вона знов стала щаслива... І в той час вона прокинулась. Через двері вона почула легенький стукіт; блиснуло світло. Ватя догадалась, що то приїхав батько.
І знов вона поринула в важку дрімоту й тільки перед світанням заснула міцним” важким молодим сном і встала другого дня пізно.
Вранці, ще як Ватя спала, Сусана Уласівна розказала о. Артемієві, що вона перечула через вчительшу. О. Артемій спахнув.
– Так от які ці писарі! З мене ж кміта неабиякий. Я знав, що писар гордує мною, але цього я од його жінки не сподівавсь. Ну, потривайте ж! Покажу ж я вам і ступу, і колоду, і вершу! Вилізуть вам боком оті ваші жарти. Тепер начувайтесь ви, падлюки, анцибори, антихристи! Я вас таки доконаю! – репетував о. Артемій і бігав по кімнаті.
– Я вже сердилась вчора, а сьогодні вже й пересердилась, – спокійно говорила Сусана Уласівна*–мало чого люде не говорять проміж себе. Хіба ж і ми не говоримо про інших? А якби вони прочули од когось, що ми говоримо за їх, що б з того вийшло? Яка б колотнеча скоїлась! Ти не сердься дуже й не вбивайся! Може, вчительша що й збрехала та свого доточила.
– Може, й так, але я цього їм так не подарую. Я розмізчу отого писаря. Вже він і так мене роздратував: чого прошу, то він мені часом і одкоша дає. А хто він? мужик, салдат, якийсь недосвіт. Хіба писаршин брат посватає Ватю, тоді я мушу за все вибачить, – говорив о. Артемій.
– Але ж він хоче п’ять тисяч приданого! – обізвалась жінка.
– А де я йому наберу стільки грошей? Хіба спродаю і коні, і воли, й вози, і ярма, й занози, та й то не виберу п’ять тисяч. Коли хоче брати Ватю, то нехай бере з двома тисячами!
– Я вже бачу, що так він її не візьме. Ватя йому спо
252
добалась, але гроші ще більше йому сподобні, – сказала Сусана Уласівна.
Довго ходив по світлиці о. Артемій, задуманий та сердитий. Самолюбство його було зобиджене. Він вигадував, як би допекти писареві й оддячить та дати здачі за свою обиду.
– Я на його напишу мировому посередникові! Я його під суд оддам! Це ж крутіяка, це ж хабарник, це ж злодій, яких і на світі мало! – репетував о. Артемій, махаючи руками.
– Е! цього не роби, бо це все тебе скомпромітує. Ми тільки почули за його домашню розмову, – заспокоювала його Сусана Уласівна, зроду поміркована й розсудлива, – підожди лиш, що далі буде, та тоді вже й побачимо, що робити, що діять. Вони усі зобидились, що ми їх привітали холодно, що я їм бучної вечері не постачила.
– А я ж для того панича вдосвіта й по вино їздив до Корсуня, жидів постягав з бебехів. А він...
– То що ж, що їздив. Може, ще раз поїдеш для когось іншого, – вмовляла помирлива Сусана Уласівна.
– Ні, так не можна покинуть діла! Ні! Хоч дам йому знати, що й ми знаємо, як вони нас судять та гудять. Напишу до його листа й натякну, нехай буде обачнішим. Наймички ж чули, як вони нас судять? Вони ж рознесуть по всьому селі, про нас піде поголоска, поговір.
Роздратований тим, що втеряв зятя, і тим, що писар з жінкою обговорюють його, о. Артемій цілий ранок був сердитий. Йому схотілося їсти, а самовар був неготовий. Наймичка опізнилась з самоваром. О. Артемій побіг до пекарні, вилаяв наймичку. Наймичка з переляку вхопила самовар і побігла з ним в столову. Комфорка й покришка злетіли з самовара й брязнули об підлогу. Це ще гірше роздратувало нервового о. Артемія.
На столі валявся ніж. Ватя забулась сховать його в шафу.
– Чого це тут ніж лежить!?–крикнув о. Артемій. – І чом ви не кладете ножів на своє місце?
Він вхопив ножа, мов свого ворога, поніс до шафи й ткнув його на поличку. На верхній полиці стояла тарілка з покраяною паляницею. Він зачепив тарілку, і тарілка брязнула об підлогу й розбилась на дріб’язки. Шматки й скибки паляниці розсипались.
– І наставляють же, господи, оцих тарілок з самого
253
Краєчку! Хто це поставив тарілку з краєчку та й не засунув на полицю? – кричав сердито о. Артемій.
– Та годі вже тобі! Сідай лишень за стіл та мерщій пий чай, бо ти голодний, – говорила Сусана Уласівна.
О. Артемій зібрав черепки, одніс до пекарні й швиргонув їх до порога. Йому здалося, що він ніби шпурляє ті черепки або на писаря, або на писаршу. Він вернувся в столову й виніс на тарілці шматок сала. Одрізавши півчетвертини од шматка сала о. Артемій почав їсти його з хлібом. Коли гляне він у вікно, по дворі ходять телята.
– Ой боже мій! хтось телята випустив! І хто то випустив телята з хліва? Ой лишечко! Ще позлучаються з коровами та виссуть їх! – крикнув о. Артемій.
Він схопився з місця й прожогом побіг на ганок. Жінка побігла за ним слідком.
– Та годі вже тобі гуркотіть! Сідай та пий чай! Господи милостивий! Горе мені з такою людиною!–говорила Сусана Уласівна, біжачи за о. Артемієм.
– Омельку! Карпе! Де це в нечистого подівались ті наймити? Заженіть телята в хлів!–кричав о. Артемій, стоячи на ганку в одному кафтані.
Але ні Омелька, ні Карпа не було на той час ні в дворі, ні в клуні. Ні Омелько, ні Карпо не обізвались. О. Артемій вхопив ломаку й хотів бігти заганять телята. Жінка вхопила його за руку.
– Одже ще застудишся! Геть покинь оту ломаку та йди до хати! Чи то ж годиться благочинному ганяться з ломакою за телятами? –крикнула вона на чоловіка й потягла його за руку в прихожу. – Піду пошлю наймичку, то й позаганяє телята й без тебе, – сказала Сусана Уласівна.
– А боже мій милостивий! Скрізь непорядок, нелад. І наймити десь порозходились, і телята порозходились, – бідкався о. Артемій.
– Та то твої нерви порозходились та розторгались! Йди та пий чай! – говорила до його Сусана Уласівна.
О. Артемій сів за стіл і почав пити чай. Од шуму та крику Ватя прокинулась, одхилила двері з своєї кімнати й тихо спитала в матері:
– Чи то тато вже гуркотить? Аж мене збудив. Я спросоння аж жахнулась.
– Та гуркотить та товчеться! Хіба ж ти його не знаєш? Це найшло на його оте лихо, то вже буде гуркотіть та торохтіти цілий ранок. Не виходь і очей не показуй,
254
поки не напнеться чаю. Не буде нікого в хаті, то й nt буде до кого чепляться. Швидше викричиться, то й перестане, – сказала до дочки Сусана Уласівна.
О. Артемій сидів за столом і репетував. Він в такі години думав голосно, певно для того, щоб вигуркотітись.
– Ну, я писареві цього так не подарую! Я тут пастир, я тут духовний отець, а він мене ганить та обносить перед слугами, перед моїми духовними овечками. Цього попускать не можна! Не можна! На похиле дерево й кози скачуть. Я тобі не похиле дерево! На мене не вискочиш. їйбогу, не стерплю! Хоч напишу до його та дам знати, що я за все дізнавсь, що таїм в його хаті вчора мололи язиками.
О. Артемій покинув півстакана недопитого чаю, кинувсь до письмового стола, вхопив листок паперу й написав до писаря коротеньку записку:
“Шановний Леонтію Петровичу! коли ви що говорите за мене, за мою жінку та за мою дочку, то зачиняйте двері в пекарню. Ви забули приказку, що “в хаті часом і стіни слухають, і піч слухає”; через те й виходить, що секретів ніхто не знає, “тільки одна баба та уся громада”, як 'кажуть їв приказці. Бувайте здорові, їжте борщ з грибами – держіть язик за зубами”.
О. Артемій покликав наймита й одіслав записку до писаря. Наймит увійшов в писареву пекарню й передав записку писареві. Писарша саме тоді нагнулась над лавою проти печі й кришила в ринку сало на вишкварки до каші. Куховарка поралась коло припічка за спиною в писарші й, нагнувшись, заглядала в піч. Пекарня була така маленька та тісна, що писарша й куховарка, понахилявшись, ледве не черкались одна об другу.
Писар узяв записку. Двері в пекарню були одчинені. Писарша гукнула через одчинені двері:
– А що там пише до тебе благочинний?
Писар голосно прочитав записку, щоб і писарша з пекарні чула. Прочитавши лист, він тільки тоді схаменувся й зирнув на одчинені в пекарню двері.
– Еге! Я вже догадуюсь, за яку це піч він пише! Ця піч не тільки з вухами та плечима, але й з очима й язиком, та ще й гострим, як бритва. Я-бо думаю, чого вона так весело поглядала на наші вікна! А в неї, як тільки в серці заведеться гадюка, та ще й люта й куслива, тоді
255
в неї й очі стають великодні... – говорила писарша До писаря через двері.
Куховарка, стоячи коло печі, все чула й осміхнулась. Леонід Семенович став на порозі й через поріг узяв сестру за лікоть, потяг у світлицю, а потім причинив двері. Писарша держала в одній руці ніж, а в другій – сало.
– От туди! Куди ж я оце буду кришить сало? – сказала писарша до брата.
– Про мене, криши мені в рот, бо я вже їсти хочу, тільки бога ради зачиняй двері в пекарню, коли будлі-що говориш про когось, бо піч і справді з очима, і з плечима, і навіть з ногами! – сказав Леонід Семенович.
– От тобі й на! То це в благочинного знають все дочиста, що ми верзли вчора ввечері?–сказала писарша.
– А мабуть, знають, – сумно обізвався писар, – адже ж чула, що пише благочинний?
– Це Наталія Корніївна! Це вчительша! Це її язичок вже розбрехав про нас. Та й швидка ж! Вчора ввечері ми базікали, а сьогодні в благочинного вже чисто все знають!.. – говорила писарша.
– Та то її куховарка вчора ввечері сиділа отутечки в пекарні, як ми говорили, – сказав писар. – А! погано, Тетяно! Погано, нігде правди діть.
– От тобі й на! Тепер мені буде сором і очі показать до благочинного, коли в вас заходять такі сварки та змагання, – обізвався Леонід Семенович.
– Тепер так: або йдіть до благочинного та зараз сватайте Ватю, і тоді усе піде на мир; або робіть, як знаєте!– сказав писар.
– А! шкода! А! так погано якось випало! Та й я наговорив вчора три мішки гречаної вовни... Певно, вони й за це вже знають, – обізвався Леонід Семенович.
– Та вже ж знають, хоч, може, й не все таки до словечка, – сказав писар.
– А я таки думав сватать Ватю: була надія, що виторгую-таки п'ять тисяч в о. Артемія. А тепер... тпру! або ні тпру, ні ну! – жартував Леонід Семенович. – Поміж ворогами трудно потраплять.
Писарша одчинила двері в пекарню, заглянула в ринку й крикнула:
– От туди! Кіт поїв сало! І ще один ворог на додачу! От і потрапляй поміж ворогами. А. проклята котяка!
256
I писарша тріснула кота по спині з усієї сили. Кіт з переляку сховався під піччю.
Леонід Семенович задумавсь. Жартовливість та веселість одразу неначе стекла з його,, як стікають краплі води з гуски, коли вона вийде з води на берег. В його серці заворушилось таке почування, ніби він несподівано щось втеряв: йому здавалось, ніби хтось несподівано вкрав у його коні й воли, вкрав п’яніно, повиносив з хати дорогий сервіз, дорогі убори, забрав гроші, ще й викрав і завіз кудись саму Ватю. Це неприємне почування навело на його душу задуму й навіть смуток. Він сів на стільці й задумався, схиливши голову. Йому стало шкода, що перший план в житті, задуманий ним і начерканий хоч неясними фарбами, неясними лініями, порвався несподівано й нагло, неначе той план був витканий з павутиння, неначе один пустотливий подих легкого вітру пошматував його й розніс на всі боки.
Писар сидів за столом, спершись ліктем об стіл. Перед ним лежав лист благочинного. Він пильно дивився на той лист. Десятий раз писареві гострі очі перебігали той лист од початку до кінця. Перший раз він прочитав той лист і навіть осміхнувся, неначе він прочитав якусь пустеньку бомагу в волості. Але перебігаючи очима написане вдруге, втретє, писар неначе набирався злості, як суха губка помаленьку всисає вогкість. Його вдача була длява, неворушлива. Він був неговорючий, любив більше мовчать, ніж говорити. Його душа запалювалась помаленьку, як запалюються в печі сирі дрова. Але писар був з тих вдач, в котрих як тільки раз запалився огонь, то вже не згасав до суду, до віку. Писар був завзятущий, запеклий, нездатливий чоловік.
Писар почутив, що в йому запалюється злість, що вона пускає в його душі корінці й паростки та все глибше та ширше. Він супив свої густі брови, а його жилаві, мохнаті пальці стулялись в кулаки.
Весела писарша, впоравшись в пекарні, вбігла в світлицю.
– Чого це ви понадувались, як індики, та й сидите мовчки, неначе води в рот набрали? Може, так здорово їсти хочете? – спитала писарша.
– Буде баталія з о. Артемієм, – сумно промовив писар неначе сам до себе,, – це вже благочинний вистрелив на мене з рушниці.
17 –1 – НечуН'ЛеВИЦЬКИЙ, т. 6.
257
– Ото яке лихо! Куди ж пак! Як о. Артемій почке баталію, то й я викочу свою гармату та й вистрелю й ка його, і на вчительшу, – щебетала писарша.
– Ну, ти вже краще не викочуй своєї гармати й не стріляй! Але коли й стрілятимеш, то причиняй-бо двері в пекарню!–крикнув писар, перебігши десятий раз лист о. Артемія, де було написано про ті двері.
Писар кинув такий звірючий погляд на жінку, що та швиденько зачинила двері й прикусила язика.
– Він і передніше колись на мене стріляв вже не раз, але я змовчував, – сумно заговорив писар, – потім він був став ласкавий до мене, а це знов бахнув на мене з гармати.
– Та це вчительша бахнула на нас. Я носом чую її підступи та підкопування під нас, – говорила писарша.
– Вчительша вчительшею, а це річ сама по собі, – бубонів писар ніби собі під ніс, – але я не з таківських, щоб підставлять свого лоба під кулі. Не діжде він того!
В писаря очі розплющились. Він глянув на жінку широко розплющеними злими очима й луснув з усієї сили кулаком об стіл.
– Яв Горобцівці нікому не наймит. Я тут пан! Я тут благочинний! Я нікому не буду тут кланятись!–крикнув писар і знов вдарив з усієї сили об стіл. Він не вважав на інтереси Леоніда Семеновича. Ради злості й своєї помсти він був ладен усім й усіма пожертвовать; бо не вмів вибачать і – нікому не вибачав.
Писар замовк. Мовчала й писарша. Леонід Семенович сидів і думу думав. Сонце весело світило в три вікні світлиці, грало блиском на білому снігу. Світлиця, уся ніби помальована, аж сміялася й вікнами, і зеленим листом герані на вікнах, і зеленими стільцями, і золотими рамами, і вишиваними рушниками на образах. Серед сріблистого блиску од сонця й снігу весела світлиця яро яснілаг мов писанка весною на Великдень, і неначе сміялася з сумних та задуманих обличчів та похилених голов.
– Нумо вже обідати, абощо! – обізвалась писарша. – В мене вже обід готовий: я вже їсти хочу; а то ще й обід перестоїть.
І мовчки вона поставила тарілки на стіл. Мовчки сіли вони усі троє за стіл і пообідали, ледве перемовляючись кількома словами.
258
Незабаром по обіді Леонід Семенович почав збираться в дорогу. Якось невесело він збиравсь їхать додому. Невесело й розпрощався він з сестрою та зятем. Писар був сумний, як осіння ніч.
– Як же це буде в вас з благочинним, Леонтію Петровичу? Чи будете биться, чи миритись? – спитав молодий Панасенко в писаря на прощанні.
– Ще побачимо, чий батько дужчий. Я йому сам не здамся абиякі Я на мир сам не піду. Не вмію запобігать в когось ласки. Як мене ніхто не зачіпатиме, то й я нікого не зачеплю. А хто мене зачепить колесом, тому я й воза потрощу... – сказав писар, дивлячись просто в вічі Леонідові Семеновичу.
Писареві було зрозуміло, що Леонід Семенович натякав на мир з благочинним, що він не покидав своїх планів на Ватю, але для свого самолюбства, для своєї нездатливості він був ладен не вважати навіть на інтереси свого родича.
– Поживемо – побачимо, що далі буде, – сказав Леонід Семенович на прощанні.
І весело він розпрощався з родичами, вийшов з хати й сів на мальовані санки.
“Може, воно в їх перетреться, перемнеться – та й так минеться. Влітку навідаюсь в Горобцівку до сестри. Може, зять ще й помириться з о. Артемієм. Якийсь час мине, то й Ватя забуде, що я сміявся з неї. Може, о. Артемій надумається та й роздобуде тисячок п’ять для своєї доні. Може, може...”
А коники несли санки по гладенькій, як скло, дорозі. Санки, мов човен на бистрині, ніби пливли тихо, швидко й плавно й, ніби колиска, заколихали молодого панича. Леонід Семенович задрімав, думаючи думу про недавні неприємні події в Горобцівці.
“Була весела Горобцівка, а на цей час чогось стала смутна”, – думав молодий панич, дрімаючи в теплому кожусі.
VIII
На масниці два горобцівські чоловіки, Левко та Петро, випивши добре в кума, вертались додому проз двір о. Артемія вже зовсім п'яні. Обидва вони були відомі на все село п’яниці, бо тепер на селах вже зовсім виводяться непросипленні п’яниці.
17* 259
Йдучи проз батюшчин двір, чоловіки співали якусь нісенітницю, а потім стали на воротях і почали лаять о. Артемія, що частенько трапляється на селах з п’яницями.
– От тут живе той, що дере з живого й з мертвого, – гукав один чоловік стереотипну лайку про попів, – усе йому давай та давай гроші! І вродись – плати, й охрестись – плати, й оженись – плати!
– Так, куме, так. І вмри – так само плати йому!
П’яниці стояли на воротях і лаяли, скільки влізло.
– І корови в його кирпаті, і наймички мизаті!
– І воли в його прокляті, і коні ледачі, і свині смердячі! – гукав перший п’яниця й махав кулаками на хату. – І кури ледачі, і гуси мордаті, – плів п’яниця, загубивши памороки й тямку десь в шинку.
О. Артемій, сидячи коло вікна, бачив ту сцену й чув ту погану лайку. Він написав до писаря лист, щоб тих п’яниць забрали в волость та посадили хоч на один день в холодну, щоб припинить п’яниць.
– Еге, вибачай! Він загадує мені, неначе своєму дякові, – сказав писар і зараз-таки подав таку одписку, що волость не має права судити й карать за кривду словом і вчинком, що ці діла повинен розбирать мировий суддя. А коли о. Артемія зобідили словом, то нехай він їде позивать тих чоловіків до мирового судді.
Писар написав о. Артемієві це все в офіціальній бомазі, ще й під номером завів в книжку та й одіслав через стійчика до благочинного.
О. Артемій прочитав ту одписку та аж крикнув.
– їдь до мирового! Спасибі твоєму батькові! їдь за двадцять верстов позивать двох п’янюг! Чи вже ж йому була б велика труднація посадить в холодну отих двох підчихвостів хоч на день та ніч, щоб припинить їм п’яні язики? Ну, потривай же, Леонтію Петровичу! Начувайся ж тепер! Не бути тобі писарем в Горобцівці. Будеш мене пам’ятать до нових віників! – говорив о. Артемій до Сусани Уласівни.
Раз після вечірні, виходячи з церкви, о. Артемій розбалакавсь на цвинтарі з дідом Яковом та титарем. Були в церкві й два чоловіки, що були колись титарями, і ті приступили до о. Артемія й балакали то про се, то про те. До купки пристало ще кільки сусід о. Артемія та церковний сторож. О. Артемій завів розмову про писаря.
260
– І навіщо ви держите при волості отакого писаря, як отой Коцюбенко? І чом ви його не проженете? Невже в нас не знайшлося б людей, кращих та здатніших од його? – почав о. Артемій.
– А що ж, батюшко; та він і нам несподобний; але не ми його саджали за писаря, не нам його й скидать з місця, – обізвався дід Яків.
– Та це ж такий пройдисвіт, що його сором і в громаді держать, не то що його за писаря обирать. Йому ж тільки в шинку сидіти б та горілкою торгувать, а не писарювать.
– Нема де правди діти: що він лихий для людей, то лихий! – сказав титар. – До його ані приступу! неначе стаївся до якогось губернатора! Як сонце зайде, то вже до його нікому доступиться не можна.
– Замкне двері в волосній управі та й нікого не пускає; а хто увійде ненароком у волость, то так кулаками в спину й попре через двері та на двір. Та кричить, верещить, та лає в батька – в матір, та кляне!–казав дід Яків.
– І це правда. Але не в тім сила, – почав о. Артемій, – це ж не писар, а злодій! Він же переводить громадські гроші ні за що ні про що. А ви мовчите!
Чоловіки похнюпились і втирили очі в землю: вони знали, що писар краде, але усі мовчали.
– Але що ж нам робить, коли його держить мировий посередник? – обізвавсь перегодя дід Яків.
– То ви пожалійтесь на його мировому посередникові. А нащо вам дивиться йому в зуби? Підніміться проти писаря на сходці, а потім до мирового з прошениям, – напутював о. Артемій.
Чутка про цю пораду о. Артемія зараз-таки пішла по селі й дійшла до писаря.
– Ого-го! – сказав писар до волосного. – Батюшка вже збирав на мене собор. Зберу ж і я на його свій конгрес. Побачимо, чий батько дужчий; побачимо, хто буде зверху: чи собор, чи конгрес.
Писар, не гаячи часу, зараз-таки й скликав свій конгрес. Він читав навіть газету й трохи тямив дещо в політиці.
Писар закликав до себе в гості два чоловіки, що були колись волосними старшинами, закликав волосного касира, десяцького, Левка та Петра, котрі лаяли о. Артемія в його таки воротях, та ще чоловіків з п’ять своїх сусід, поставив
261
їм відро горілки, а писарша зготувала добру закуску. Чоловіки аж облизувались, нюхаючи ті пахощі, але не розуміли, який то ключ приходиться до такої надзвичайної писаревої добрісті.
Писар незабаром показав їм того ключа, як тільки чоловіки добре випили й закусили. На цей час писар причинив двері в пекарню. Він одкрив конгрес промовою здалеки, навмання, наздогад буряків, коли моркви треба. Побалакавши про се та про те, про деякі господарські справи, писар почав розмову про о. Артемія: він підібрав для себе свою партію, не сприяючу батюшці, неприхильну до його.
– Чогось на мене оце напався наш піп. Збирав на мене свій собор на цвинтарі: лає мене, ганить, обносить мене по селі. А я ж йому нічогісінько лихого не заподіяв. Чи поймете віри? Зве мене жидом і навіть злодієм!
– Невже злодієм? Ото диво! – аж крикнув Левко.
– їй-богу, зве злодієм. От божусь і ладен і заприсягтись, що правда. А хіба ж я в його коні вкрав чи гроші покрав? Хто скаже, що я в його коні вкрав?
– Авжеж ніхто не скаже, – обізвався один чоловік, – чи то можна! чи то можна! Злодій – то таки злодій, а ви ж, Леонтію Петровичу, таки ж, хвалити ласку небесного, писар. А хто ж цього не знає?
– Одже виходить, по-батюшчиному, що я злодій та й злодій! – говорив писар.
– Е, ні! Що вже що, а цьому неправда! І заприсягнусь, що неправда! Це він так собі дзвонить. А нехай собі дзвонить! – обізвався касир, вже п'яненький.
– Але як то мені слухати отаке! – сказав писар.
– О, що погано таке слухать, то погано. Про це нема що й казать, – сказав Левко.
– Отож він хоче скинуть мене з писарства. А я зроблю так, що скину його з парафії, – сказав писар і блиснув сердито очима.
Гостям, очевидячки, сподобався такий сміливий писарів проект.
– Як скинуть, то й скинуть! Аби церква, а піп буде. Без попа не будемо сидіть, – сказав десяцький.
– Знайдуть другого та й пришлють, – сказав писар. – Хіба ж це таки справді один він такий митець на ввесь світ, а другого такого й не знайдеться? Знайдуть кращого.
262
– Знайдуть. Чому пак не знайдуть, – сказав Денис, передніший горобцівський голова.
– Або кращого* або й гіршого, – бовкнув Левко. – 
Буває усяково. Цей ще ніби середущий між ними.
– Добрий середущий! Нічого казать! – обізвався писар. – Який в його лад в церкві? Сторож краде гроші з тарілочки таки в церкві, кладе в кишеню, як ходить по церкві та збирає гроші; титар краде; дяк – ні до бога, ні до людей: хрипить, кувікає та вищить на криласі, та ще й плює через крилас на громаду. А сам гострий та палкий. Все стрибає та крутиться, як муха в окропі. Та все лається та кляне. Колись і мене назвав антихристом.
– Невже антихристом? Дух святий при хаті!–сказав лицемірний Денис, ще й перехрестився.
Десяцький та ще кілька чоловік й собі перехрестились, мабуть, в дяку за горілку та вареники з капустою.
– А дяк! Мужиків лає та кляне й анахтемами, і бузувірами, і анциборами, і всього не пригадаєш. Батюшка розпустив дяка вже геть-то! – сказав Денис.
– Ну, і що то воно таке – анцибори? Цим дяк все потріпує молотників та наймитів. Чи воно журавлі, чи воно чорногузи, чи, може, борони боже, воно є нечиста сила?–спитав десяцький. – Чи воно ото гарно, чи дуже вже погано?
– А певно, погано, коли воно єсть лайка, – сказав Денис.
– То значиться – дурні! Та ще й не прості дурні, а тричі дурні!–сказав писар, ледве осміхаючись собі під ніс.
– Аж тричі дурні! Чи ти ба?–обізвався Левко. – То це він що клезне клезом раз, то воно виходить аж тричі? Мабуть, то, щоб більше дошкуляло, чи що?
– Якби хоч було тільки раз дурні, то ще б не так допікало. А то аж тричі дурні! Оце так гаразд! Овва!– промовив Денис.
– Така кумедна лайка!–бовкнув десяцький. – І де він її видрав?
– Певно, з книжок вичитав! – сказав писар. – Бо люде ж так не лаються.
Дві чарки ходили кругом стола, неначе одна поганяла другу. Горілка лилась з бутлів, неначе з лотоків. Компанія стала ще веселіша. Левко вже зовсім надудлився. Писарша подала другу миску вареників. В веселій світлиці
263
тхнуло горілкоіа та чехонею. Усі чоловіки говорили, балакали голосно, на все горло. Світлиця стала схожа на шинк; писарша походжала по хаті, мов шинкарка; писар мало пив і був тверезий. Він пив мало, бо йому треба було правувать на своєму конгресі. Розмова в чоловіків прямувала не туди, куди хотів писар: балакали про хазяйство, про недорід хліба, про худобу. Писар все напрямлював розмову про о. Артемія, все ганив та гудив його.
– От і з мене батюшка взяв-таки аж п’ять карбованців, як я женив сина та годив вінчання, – промовив Денис, – з других бере за вінчання по-божому, по три карбованці, а з мене навіщось взяв п’ять. Каже мені: “Ти був головою, ти багатий, в тебе хата під бляшаною покрівлею”. А що з того, що в мене хата вкрита бляхою? Хіба та бляха крадена, чи що? Я не вкрав її, а запрацював.
– Ба вкрав! – бовкнув вже п!яненький Левко. – Вкрав, як був волосним. От і забожусь, що вкрав, бо й хату поставив за крадені гроші.
Денис замовк і насупивсь. Писар похнюпивсь і насупився. Він ке постеріг, що Левко хоч був п’яниця, але мав в серці природжену чесність, котра виявком виявлялась в йому найбільше тоді, як він був напідпитку. Тоді Левко вивозив язиком, як на лопаті, усю правду, невважаючи ні на кого.
“От і помилився, що затяг у конгрес отого п’яницю. Що в тверезого на умі, те в п’яного на язиці. Ще як бовкне, що й я краду громадські гроші... А! – аж цмакав писар. – Треба хутчій запить горілкою оту його дурну честь”.
– Та годі тобі, Левку, базікать! На лиш та випий чарку! Оце буде краще, – сказав писар і подав Левкові чарку. Левко випив.
– Треба подавати на попа прошения архієреєві, – почав писар, – заступіться за мене! Напишемо прошения, спишемо усі його кривди, а ви підпишетесь, та й подамо. А доки ми будемо терпіть! – підбивав писар.
– На кого прошения? На попову наймичку Хотину? О, подамо, подамо на ту бісову дочку. Скиньмо її з парафії. Ота мені Хотина в печінках сидить! Як ми молотили в попа та було прийдемо в пекарню обідать або полуднать, то вона нам на стіл сухарів та черствого хліба! А сама жере паляниці. А борщ для нас зварить в отакісінькому
264
горняті, неначе для дітей! – говорив Левко й показав свого пальця.
– Та ні, Левку! Не в тому річ! –говорив писар.
– Як не в тому річ, то бог з ним! Напишіть, щоб Хотину заслали на Сибір. О, я б її котами драв! Ота мені іродова Хотина! – репетував п’яний Левко, неначе та Хотина була йому перший ворог на селі.
Довго пила та закусювала компанія. Писар все направляв гостей проти о. Артемія.
Вже смерком розійшлися писареві гості та на прощанні все обнімали та цілували писаря.
– І спасибі вам, і простибі вам, Леонтію Петровичу! Вже ми за вас будемо встоювать, як за рідного батька! – говорив десяцький і тричі поцілувався з писарем.
Гості розійшлися. Левка вивели за ворота попід руки.
– Ще одно відро горілки, і о. Артемій полетить з парафії. Побачимо, чиє буде зверху, а чиє насподі! – казав писар жінці. – Дуже загонистий та прудкий став о. Артемій; дуже вже загнався. От ми його й спинимо.
Саме того дня, як писар збирав до себе свій конгрес, в село прийшла штундівська проповідниця, якась немолода вже дівка. Вона заночувала в одного чоловіка, цілий вечір навчала не ходить до церкви, молиться вдома, звала попів фарисеями, а дяків – садукеями. Розказувала вона, що була в якомусь панянському монастирі за послушницю, але покинула монастир і пристала до штундів. Цілий вечір вона співала церковні пісні, і співала дуже гарно й дуже гарним та здоровим голосом. Переночувавши в одній хаті, вона другого дня пішла в другу хату, потім в третю. Люде збирались подивиться на неї та послухати пісень. В той саме час десь у селі проявився ще другий штундівський апостол. Люде розказували о. Артемієві, що той штунд ночував в одного чоловіка, розумного й письменного, цілу ніч балакав з тим чоловіком, цілу ніч не давав йому спати, розгортував євангелію, вишукував тексти, змагався та все доказував, що штунда – найкраща віра.
О. Артемій перечув через людей за тих апостолів і зараз написав бомагу в волость, щоб старшина звелів арештувать тих штундів, закинути їх в холодну й випровадить з села. Свою бомагу о. Артемій завів під номер.
Незабаром стійчик приніс о. Артемієві бомагу од писаря, так само заведену під номер. Писар писав, що волос
265
на управа не має ніякого діла до апостолів та черниць, що вона боїться за черниць одповідальності й врешті усього придокладав самому о. Артемієві взяти на себе це діло з штундівськими . апостолами, як справу церковну, а не волосну.
“Не хоче допомогти мені! Це він робить мені на злість. Та й сам він якийсь пройдисвіт, бував у бувальцях і, певно, в своїх походинках розгубив і віру й совість...” – подумав о. Артемій.
Тим часом о. Артемій довідався й про писарів конгрес. Писар, мабуть, не дуже щільно зачиняв двері в пекарню, і слова спільців того конгресу якось проскочили крізь щілину, мов горобці, і розлетілись по селі. Вчительша ловила по селі ті горобці на своє сильце й зараз приносила о. Артемієві.
“Ну, потривай же, Леонтію Петровичу! Поки ти мене скинеш з парафії, я тебе тричі зсаджу з твого писарства!” – подумав о. Артемій і задумав написать до мирового посередника лист про усі писареві лихі вчинки та лиходійства.
Тим часом писар сам на себе подав ножа, сам під собою викопав яму. Він дуже вже розібрався, занісся вгору й вважав на себе не менше, як на якогось горобцівського губернатора. Він не церемонився ні з жидами, ні з мужиками, лаяв їх, скільки потовпилось, а мужикам частенько давав кулаком стусани та потиличники. Він дав приказ по волості, щоб ніхто не насмілювавсь йти до його в волосну канцелярію ні по якому ділу, як тільки надворі смеркне. В той час він писав свої бомаги й не любив, щоб йому тоді хто перебаранчав та одривав його од роботи.
В той час до Горобцівки приїхав з близького містечка один шляхтич, Морочковський, багатенький і поважний в цілій околиці, як дуже порядний і заможний чоловік. Він мав діло в волость, позивався за млин з своїми спільниками. Морочковський не знав про той писарів приказ і, трохи запізнившись, пішов до писаря в волость ввечері. .Двері в волосній управі були заперті, але в вікнах світилось. Морочковський постукав у двері. Писар одсунув засов, одчинив двері й крикнув.
– Ти чого лізеш сюди, стара собако? Хіба не знаєш, що я заборонив ходить в волость ввечері? Геть пішов вон, бо я тобі боки полатаю оцим засовом! І говорив же, й
266
приказував, щоб не лізли сюди до мене ввечері! Ні, таки лізуть, мов ті свині!
– Та я цього приказу не знав. Прийміть мене, пустіть у волость, бо я приїхав по ділу, – обізвався за порогом в темряві шляхтич.
– Чи це ви, Морочковський? Ну пробачайте ж на цей раз: я думав, що то якийсь горобцівський мужик, – почав вже ласкавим голосом говорить писар.
Писар в той час задумав будувать новий дім і збирав для його матеріал. Морочковський мав коні, був багатенький і міг стати йому в пригоді. Через те писар і розпустив медом свій голос.
– Вступіть! Увійдіть! Прошу вас!–просив писар Морочковського.
Морочковський увійшов в управу й розказав про своє діло за млин. Писар швиденько написав потрібну йому бомагу.
– Морочковський! Ви маєте коники, держите й воли. Я оце задумав будувать для себе будинки, комору та возовню. Чи не спромоглися б ви привезти мені кільки хур битого каміння своїми волами та кіньми? Там у вас над Россю стоять вже готові сажні набитого каміння, – говорив писар вже не начальницьким, а благаючим солоденьким голосом.
– Добре. Чом же... привезу, – одповідав добрий Морочковський і мусив дати свою згоду, хоч йому так хотілось возить те каміння для писаря, як хочеться здоровому чоловікові помирать.
Випровадивши Морочковського, писар засунув двері засовом і сів писати. Коли через годину знов хтось заторгав дверима. Писар розсердився.
“І знов лізе якась тварюка! Ото лиха година! Піду та добре вилаю, щоб одучить ту мужву лазити сюди ввечері”, – подумав писар.
Він побіг у сіни, одсунув двері й одчинив. На ганку стояла молодиця. Писар несамовито крикнув.
– Ти якого дідька сюди лізеш, свиняче рило? Чого тобі тут треба, погана мордо собача? Пішла вон з двору! Щоб і дух твій тут не смердів! Пішла геть, а то помордаса вхопиш!
– Та це я! – тихо обізвалась молодиця.
То була жінка волосного старшини Леська. Вона була ще й кума писареві.
267
– Чи це ви, кумо? Оце лишенько! А я думав, що хто чужий. Зайдіть же, будьте ласкаві, та вибачайте мені в цім слові! – просив писар.
– І цур вам, і пек вам, щоб я після цього до вас заходила! – говорила молодиця. – Облаяли мене, неначе останню волоцюгу... Оце який сором!
– Та вибачайте! Зайдіть же! В мене тут і настойка є в шафі. Вип’ємо по чарці! – просив писар.
– Цур тобі з твоєю настойкою! Буде вже з мене й цієї настойки... Я й через твій поріг ніколи не переступлю, – сказала волосного жінка та й пішла з двору.
Через годину знов хтось постукав у двері й застукав кулаком здорово й сміливо, як стукотять п’яні. Писар аж скипів. Він скочив з місця, прожогом кинувся в сіни, одчинив двері. В темряві мріла якась мужицька дрібненька постать.
– Ти чого стукаєш, волоцюго, п’янице? Чого тобі тут треба? А, ти, свиняча мордо! А, ти, п’янице, волоцюго!
Чого ти тут бродиш вночі? Чи це тобі шинк, чи що? 
крикнув писар і штовхнув чоловічка в груди кулаком. Чоловічок дав сторчака додолу аж через три східці ганку.
– Чи ти п’яний, чи ти здурів, чи знавіснів, Левонтію? –обізвався внизу чоловічок.
– Чи то ви, тату? Оце, боже мій, яка напасть трапилась! Це ви вже втретє цього вечора стукаєте в двері. А я розлютувавсь та з нестямки... Оце, боже мій!–бідкався писар. – Та вступіть же, тату!
– А бодай тобі добра не було, щоб я до тебе вступав! Бач, як запанів! А ти вже забувся, як пас череду? Забувся, як свині пас? А, ти, свинопасе! – говорив з двору старий Петро Коцюба, невеличкий та вбогий чоловік.
– Хіба ж я зумисне вас штовхнув? Та вибачайте мені, тату, на цей раз! Та вступіть-бо! – просив писар з порога.
– Бодай вже од тебе оступились добрі люде! Я тебе оддав в школу, втрачався на тебе, давав на книжки останні гроші. А він тобі он якої співає! Сам багатієш, а мені од тебе нема ніякої помочі, – сказав Коцюба та й пішов з двору.
– Ну та й причта ж мені трапилась цього вечора! Неначе нечистий увів мене в спокусу! – говорив писар, втретє засовуючи двері засовом.
Писар вернувся в канцелярію й сів за столом. Він роз
268
горнув одну бомагу й почав перечитувать, але читав, читав і ніяк не міг второпать самої сутноти написаного. Несподівані події цього вечора вплутувались в написане, неначе там, в бомазі, було рядочком написано за дві речі. Леонтій Петрович читав одно, а друге недоброхіть лізло йому в голову, неначе воно було списане між рядками. Втямливий зроду й розумний, він не міг нічогісінько розібрать в бомазі, неначе загубив свою тяму десь в сінях та на сходах. Він почухав потилицю й кинув бомагу на стіл. Невеличка лампа світила тільки на один кінець довгого стола,, на дзеркало, і слабкий світ од неї ледве досягав до білих стін. Писар витріщив задумані очі на темний куток і задумавсь. Він був знеспокоєний, стурбований і тим стукотом у двері, й випадком з жінкою волосного старшини та з батьком. Неприємна подія добре далась йому в тямки.
“І приніс чорт оту Лесчиху й мого батька!–думав писар. – Тепер піде чутка по селі, піде слава про це й по всій волості, дійде вона й до мирового посередника... запевне, через о. Артемія... Овва! А, погана справа! Люде й без того вже на мене гримають, що я їх часом штовхаю в потилицю, даю стусани в боки та поляпаси по морді. А тут на тобі ще Лесчиху та старого батька! Я-то не дуже вважаю на о. Артемія й не боюся, що він мені пошкодить, – думав Леонтій Петрович. – Але ж оце трапивсь поганий випадок. Можуть мене й справді скинуть з місця. Овва! Народ рознесе по волості, по ярмарках. І принесла ж лиха година сюди старого! І чого йому було сюди сліпцем лізти? І я його вдарив...”
Писар встав і почав никать по канцелярії. Його брови насупились; очі сумно й сердито виглядали з-під густих брів. Він заклав руки в кишені й усе ходив од кутка до кутка, а сумні думи все густіше й густіше насовувались в його голові.
Він дуже засмутився й почав швидше ходить. Тонкі дошки вгинались од його важких ступенів. І йому здалося, що під ним вгинається грунт, що він от-от незабаром провалиться з свого писарства.
“Що ж тоді мені робить, як мене проженуть з місця? Як жити? Хабарі пропали...” – думав писар, никаючи од кутка до кутка.
А нічна пізня доба, надзвичайна мертвота, тиша в канцелярії наводили на його ще більше важких дум. Темні закутки наводили на його сум. В йому розбуркалась вдача
269
селянина, простого, непросвіченого. Темні закутки неначе лякали його; темрява ніби густішала в кутках і насовувалась на середину хати, наполягала на його.
Писар загасив лампу, вийшов надвір і прочумавсь. Холод зараз розігнав його сумні думи.
“Ет! не знати що лізе в голову!” – подумав писар, вертаючись додому.
Поки він дійшов додому, сумні думи його неначе розгубились по дорозі. Він знов почав сердиться на батька.
“І принесло ледащо старого в волость! І чого йому було треба? От і наробив мені клопоту!” – думав писар, вступаючи в свій двір.
І якби тоді в дворі він зустрівся з своїм батьком, то був би ладен дать йому ще одного стусана або потиличника.
Його стріла жінка, глянула на його й спитала:
– Чого це ти такий сумний, неначе в тебе на лиці нахмарило?
– Ат, одчепись! – крикнув він на жінку.
Жінка замовкла й не намагалась, і не насмілилась його більше питать.
“Певно, люде розізлили його в волості своїми позвами”, – подумала писарша й більше не питала ні про що свого чоловіка; вона знала норови Леонтія Петровича: раз одрізав, то більше не чепляйсь!
Погано спалось тієї ночі Леонтію Петровичу, і все чудні та важкі сни йому снилися: все верзлось, що він ніби сидить в Богуславі на місці коло Беркового шаплика з смолою та все сьорбає дьоготь ложкою; дьоготь противний, поганий, аж пельку забиває, а він навіщось сьорбає його, неначе накупивсь. То знов йому снилось, що в його на плечах важкий лантух з піском; він несе той мішок до млина молоть і ніяк не потрапить в млин та блукає десь в пущах та нетрях.
Другого дня трохи не світом уся Горобцівка вже досвідчилась, що вчинив писар в волосній управі з Лесчихою та з своїм батьком. Лесчиха хотіла йти до батюшки жалітись на писаря, та не насмілилась. Хитра молодиця знала, що як розкаже про все вчительші, то це все одно, ніби вона розкаже самому о. Артемієві. Вона бігцем побігла до вчительші.
Лесчиха не помилилась: горобцівська газета була ніби телефонна. Вчительша аж підскочила, як почула таку ці
270
каву новинку. Вона накинула на себе пальто, забулась навіть всунути ноги в колоші і в одних черевиках побігла до батюшки й розказала за випадок з писарем.
О. Артемій слухав і реготавсь. Сусана Уласівна й собі сміялась. Ватя, углядівши вчительшу, втекла в свою кімнату, щоб і не бачиться з нею: вона щиро зненавиділа вчительшу.
– Хі-хі-хі!–реготавсь о. Артемій, ходячи по світлиці, аж за боки брався. – Хі-хі-хі! От комедія – так комедія! Кращої й Гоголь не видумав би! Хі-хі-хі! Та як він лаяв Лесчиху? Погана морда? безхвоста сучка? Сміхг та й годі! Волосного старшини жінка – безхвоста сучка!
– Та так же лаяв, так! Казав на неї: а, ти, безхвоста сучко, куца шкапо! – говорила вчительша й, очевидячки, докладала ще більше своїх поетичних образів, щоб зробить кореспонденцію цікавішою й отрутнішою для писаря.
– Ого-го-го! – аж реготав о. Артемій. – Ой, умру од сміху! А свого батька як він лаяв: старою собакою, чи свинячим хвостом, чи як? Я щось і не попримічав усього, – питав о. Артемій.
– Лаяв і старою собакою, і свинячим хвостом, і непросипленним п’яницею, і злодієм, і старим волоцюгою, – додавала куті ще й свого меду вчительша.
– Ну, нехай старий Коцюба здоровий зносить та в краще вбереться! Гарний синок, нічого казати І Убрав батька на старість в шори, та в убори, та в наритники!
Вчительша осміхалась та аж облизувалась, неначе писаршин кіт, що вкрав та всмак наївся сала. Вона трошки посиділа, побалакала та й пішла.
– Ну вшелепався ж оце писар! Хи-хи-хи! –реготавсь на всю світлицю о. Артемій.
Незабаром, придибав і старий Коцюба жалітись на свого сина. Коцюба був невеличкий сухий сивий дідок з добрими ясними очима.
– Вже, батюшко, прошу вашої милості, як буде Левонтій говіть, то хоч накладіть на його покуту за те, що він так зневажає мене, старого. А я ж його оддав до школи! А я ж за останні гроші купував йому книжки, зодягав його. А він... Он яка мені дяка од його на старість! Хлібом-сіллю мені не допоможе, а лайкою так вразить...
І в старого Коцюби закапали сльози з очей і посипались на сиві вуси та на сиву бороду.
– Добре-добре, діду! Я йому цього не спущу. Буде
271
він говіть, я накладу на його важку покуту, бо “хто матір забуває – того й бог карає”, – втішав старого Коцюбу о. Артемій.
– От які-то бувають діти!–бідкався старий Коцюба. – Я його вивів в люде, а він... Що з того, що він багатий? Він багатий для себе. А я як був бідний, так і вмру бідним. От і тепер на мені латана свитина і в будень, і в празник. Ет, яка там поміч з тих дітей. Теперечки так на світі, що кожний дбає тільки за себе й для себе.
– Хіба ж це, батюшко, вперше він мене так кривдить та зневажає? Ет! Я його посилав до школи; думав, вивчиться читати, буде мені читать святі молитви та святі книги. А може, думаю, і в святу Лавру піде в ченці, як от Варчин син. Думаїв я, бачте, може, вийде хоч один в роду праведник та одмолиться за свої й за наші гріхи.
– Аз його от і вийшов праведник... – обізвався о. Артемій.
– Ох, де там в світі вже та правда! Правда коло порога тепер сидить, а кривда за столом на покуті... – промовив Коцюба і важко зітхнув, попрощався й вийшов.
– Ну, та й вийшов же з Коцюбиного сина праведник! – сказав о. Артемій до жінки, розказавши їй розмову старого. – Це такий праведник, що і в пекло не потовпиться з гріхами. Сам сатана візьме його в пекло за свого писаря.
“Ну, потривай же, Леонтію Петровичу! Тепер ти сам викопав під собою яму, сам і впадеш в неї, – думав о. Артемій, ходячи по світлиці. – Ой, полетиш ти сторч в яму, аж ноги задереш! Дався ти мені взнаки! розмізчу ж я тебе тепер! Треба зараз написать лист до мирового посередника. Саме, саме добрий час! їй-богу, напишу лист! Спишу за усі його неправди й кривди”.
О. Артемій побіг до письмового стола, що стояв в столовій, витяг з шухляди шість листів паперу, заглянув в чорнильницю. В чорнильниці було чорнила тільки на дні. О. Артемій вхопив пляшечку з чорнилом, бурхнув в чорнильницю й спотання налив чорнила сливе вщерть. Він сів за стіл і почав думати.
“Вже коли писати, так писать, щоб і рук не паскудить. Спишу я все його життя”, – думав о. Артемій. І він почав, як кажуть, трохи не од Адама: написав, як старий Коцюба оддав сина свого в школу, як хотів вивести його на праведника; написав про те, що Леонтій Петрович тя
272
гався по світах, бував в бувальцях, служив в москалях, був військовим писарем, а далі пішов служити на залізну дорогу. Далі написав, як він на залізній дорозі нібито проривав мішки з бакаліями, точив з мішків риж, родзинки, мигдалі, витягав фіги, ріжки, як це все він з компанією продавав крамарям за половину ціни... О. Артемій писав швидко, хапки. Його перо, як несамовите, бігало по папері, пищало, скрипіло, цвірінькало, як горобець, ще й до того бризкало. За ці бризки на бомагах о. Артемій не раз доставав навіть замітку од консисторських протоєреїв. Спохвату о. Артемій стромляв перо в повну чорнильницю, сягаючи аж до дна. Перо ляпало на стіл, на папір; дві краплі ляпнули на білу стіну й сіли, мов дві мухи. Довго писав він, виливав увесь свій гнів, аж доки рука не зомліла.
О. Артемій втомився, зітхнув і примітив, що для звичайного листа вийшло занадто багато.
“Ох лишенько! Це ж вийде ціле “посланіє”! Треба вкоротить”, – подумав о. Артемій.
І він почав вкорочувать, перечитав написане. І швидко потім на фігах, родзинках та мигдалях подекуди простяглася довга смуга од краю листа до краю.
“А! цур йому! Багато честі задля писаря писать за все його життя. Треба приступить просто до діла, – подумав о. Артемій, – спишу його писарські кривди”.
І він почав писати про ті кривди і закінчив так: “Якби я списав усі кривди й усю неправду Коцюбенка, то в мене б і паперу в столі на це не стало. Та й хто не знає за ці кривди? Усей світ знає за їх, хіба окрім вас... Хто обдурює людей в волості більше за всіх? Коцюбенко... Хто сипле, як з мішка, штовхани, стусани, помордаси, поляпаси та потиличники мужикам? Він же, той самий Коцюбенко. Хто краде й переводе громадські гроші й кладе в свою кишеню? Коцюбенко. На лагодіння управи громада постановила видать двісті карбованців. А хто бачив той ремонт? П’ять мазалниць обмазали та оббілювали управу за два дні й достали од писаря по восьмигривенику за день. От і все лагодіння! А де ж решта грошей? В кишені в Коцюбенка. Економія дала дубів та деревні на місток. Люде звезли дуби, звезли деревню і склали коло мосту. А де ті дуби? Де та деревня? З неї перєдніший волосний поставив собі саж для свиней, а Коцюбенко забрав собі дуби на слупи та підвалини на новий дім. А міст стоїть, як сто-
13 – І. Нечуй-Левицький, т. 6.
273
яв„ і сам писар з писаршею раз провалився на мосту. Писар – чоловік лихий, лайливий, битливий. Він бив рідного батька в волосній управі, лаяв волосного жінку, дуже шановну горобцівську матрону, усякими поганими словами, звав її свинячою мордою. Нашу стару титарку лаяв в батька-матір, ще й назвав свинячою порібриною та почеревиною і сухореброю шкапою... Рідного батька звав свинячим хвостом. Він бунтує людей проти мене, пускає в село штундівських проповідників, і вони ходять по селі, мов ті вовки по вулицях серед дня, й збивають з пантелику парафіян. Це не писар, а сам антихрист! Це горобцівська холера, горобцівська панама! Прийміть його з місця й посадіть якогось університетського молодого юриста. Коцюбенко збавить горілкою та п’янством добрі норови в народі на довгі-довгі часи! Йому крамарі несуть рибу, дають м’ясо, борошно дурнички... Це ж хабарник, усім відомий!”
Так закінчив свій лист о. Артемій і, вхопивши в долоню перо, з притиском поставив точку. Перо хруснуло й квакнуло, мов розмізчена жаба. На папері зосталась чорна здорова капка з промінням навкруги. Він перебілував чорняк дуже чистенько, але на кінці таки не вдержав свого баского пера: забризкав добренько й одіслав парубком до мирового посередника.
Мировий прочитав той лист і осміхнувсь.
“Ну, прислав мені о. Артемій цілий горщик приску, та ще й дуже гарячого!–подумав він. – Але треба наїхать та обревізувать горобцівську управу. Треба переглядіть книги. Щось там та є!”
Мировий не довго й гаявся: через тиждень приїхав в Горобцівку, зайшов в волосну управу й почав ревізію. Писар подав йому усі книги. В книгах було все справно записано: увесь прибуток і всі видатки були облічені добре й позаписувані. Усі бомаги були впорядковані й попричалювані докупи до кожного діла. Мировий довго перевіряв, переглядав кожне діло, а писар стояв позаду та тільки осміхався собі під ніс: на цьому, мов, не впіймаєш!
Мировий поїхав далі в об’їзд по волості; але куди він не поткнувся, скрізь вже говорили за Коцюбенка й судили його. Недобра слава скрізь пішла за його по всій околиці;
бо як кажуть, “добра слава лежить, а недобра слава конем біжить”.
“Шкода мені цього Коцюбенка! – думав мировий. – І
274
пише гарно, і писар з його дуже справний. Я знаю, що він краде й бере хабарі. Та й який же писар не краде потроху вкупі з головою? Але Коцюбеика не впіймать по книгах! В його в книгах і в бомагах є усі виправдні документи. Та ба! Доведеться таки скинуть його з місця”.
Вернувшись додому, мировий написав в горобцівську волосну управу бомагу, що Коцюбенко втратив місце писаря. Це було на саму “вербу”.
Вранці в вербну суботу писар достав бомагу од мирового, сидячи за ділами в управі. Прочитавши бомагу, він зблід, вхопив шапку й пішов додому. Писарші не було вдома: вона побігла за якимсь ділом до дячихи. Серед світлиці стояв вже застелений для обіду стіл. Куховарка поралась в пекарні. Писар, блідий, як смерть, з лютими очима, з розкудланим волоссям на голові, никав по світлиці од кутка до кутка тривожно, швидко, неначе вовк, запертий в клітці. Він усе хапався долонею за голову, запускав пальці в густий чуб і смикав волосся з усієї сили, неначе шукав в чубі собі поради. Але ніякої поради там він не знаходив: його писарство в горобцівській волості пропало навіки. Писар це добре знав, і його тільки брала злість на своїх нібито ворогів та неприхильників. Він був злий і на мужиків, і на Леськову жінку, і на свого батька, а більше од усього на о. Артемія.
– Це його діло! Це він вчинив мені капость! Якби не він, я вдержався б на своєму місці. Недурно ж він посилав свого наймита верхом до мирового. Він послав на мене супліку.
І писар спинивсь коло стола й луснув кулаком об стіл що було сили.
– Я ж йому цього не спущу! Полетить і він з парафії. Буду слати ніби од громади прошения за прошениям до владики, що консисторії. Десять, двадцять прошеннів пошлю, а таки його витурлю з Горобцівки! – галасував писар, бігаючи од кутка до кутка. – Я одніму в його спокій вдень, вкраду в його сон вночі. Я пошкоджу йому, щоб достать наперсного хреста. Я вирву в його з рук того хреста. Я ж тебе обчорню, обганю; станеш ти чорніший од чорної ночі перед своїми начальниками! – говорив голосно писар і показував кулак сволокові та стелі.
Писар знов в одну мить спинивсь коло стола й тріснув кулаком по столі. Тарілки, ножі й виделки загарчали, як собаки, аж підскочили.
18*
275
– Поставлю дві відрі, поставлю три відрі горілки мужикам! Напою їх, а таки свого дійду! Я ж накручу на його супліку. Я ж йому підставлю стільця під ноги! Бебехне він з Горобцівки! От тоді й я зарегочусь.
І писар мстиво й голосно зареготавсь од злостування, та так чудно, неначе в стайні кінь заіржав. Він знов став коло стола, постояв трохи й знов тарахнув кулаком по столі. Кулак впав на край стола. Стіл перехилився набік. Дві тарілки брязнули об підлогу й розскочились і розбились на дріб’язки. Писар знов зареготався, неначе кінь в степу заіржав.
Перелякана куховарка заглянула в світлицю через двері, зиркнула на писаря. Його вид був лютий, страшний. Молодиця прожогом кинулась в двері, побігла до дяка, вбігла в хату, викликала писаршу в двір і сказала тихо:
– Ой, ідіть швидше додому! З Левонтієм Петровичем щось ніби сталося: бігає по світлиці, нічого не говоре, увесь позеленів, посатанів та все кулаком лупить об стіл. А тарілки впали з стола додолу та й побились на дріб’язки. Щось так неначе він, борони боже, збожеволів або здурів, вибачайте мені: не то регочеться, не то ірже по-конячій та рве на собі волосся. Ой господи! Так перелякали мене, що в мене аж в душі похололо. Коли б не посадили його в божевільню!
Прибігла писарша й сама злякалась, вглядівши зелений вид та несамовиті очі свого чоловіка.
– Що з тобою? Нащо ти тарілки побив?–спитала писарша.
– Бо мене мировий зсунув з писарства. Ти вже не писарша, я не писар. А все через того... Я ж йому!..
Писарша заплакала. Втираючи сльози, вона втішала й заспокоювала свого чоловіка. Він трохи втихомиривсь, сів поруч з жінкою на ослоні, обхопив її повний стан рукою й з щирим коханням пригорнув до себе.
– Тепер ти в мене одна втіха на всьому світі. Не журись! Якось будемо жити, – сказав писар і важко зітхнув.
Того-таки дня вчительша зумисне аж тричі пройшла проз самісінькі писареві вікна й блискала своїми великодними очима – просто в самі писаршині очі.
На великодному тижні писар почав складать прошения на батюшку ніби од усієї горобцівської громади. Прошення було написано хитро, облесливо й разом з тим з отрутою. Писар знав, що в консисторію не можна сипать
276
горщик гарячого приску, бо через це можна було б тільки програть діло. І він вилив в консисторію відро сліз та цебер “єлею”, але влив туди й чимало крапель отрути, довільних для отруїння одного чоловіка. Писар написав до консисторії ніби молитву, і молитву дуже слізну, написав і до консисторії, і до архієрея заразом, мабуть, щоб прошения не потаїли. Прошения було написане ніби од горобцівської громади.
Прошения було велике й довге. З початку прошения громада писала, що о. Артемій був колись дуже добрий для людей, був правдивим духовним пастирем. Усім він давав тоді пораду – і бідним, й удовам, і сиротам, наводив на добру путь, напутював і старих і малих, вчив і словом і ділом в храмі божому й поза храмом, і громада вже хотіла просить, щоб його настановили в Горобцівці протоєреєм і дали йому золотого хреста. Довге прошения на кінці гнуло одначе зовсім не туди, звідкіль починалось. “Тепер же ми з гіркими та дрібними сльозами в очах шкодуємо, що наш духовний пастир став не такий, який був перше, може, й за гріхи наші. Він у церкві й тепер навчає правди, а поза церквою чинить усякі кривди: розпустив сторожа, титаря й дяка. Сторож і титар небогобоюще крадуть церковні гроші, а дяк потріпує навіть старих і благочестивих дідів, не то що чоловіків та молодиць, усякими непотрібними словами: анциборами, харцизниками, людожерами, шибениками й усякими безглуздими словами. І сам наш духовний отець налаяв нашого писаря, шановного й благочестивого, налаяв, та ще й при людях, антихристом! Він теперечки сам збиває з пантелику людей, навчає на все лихе, піднімає людей проти власті, бо ославив, обговорив і обездовірив перед начальством нашого писаря, Леонтія Коцюбенка, чоловіка чесного, ні в чому поганому не заздрінного, через що наша волость втратила писаря, найліпшого, може, на всю губерню”. Громада просила перевести з Горобцівки о. Артемія, а на його місце послать в Горобцівку луччого й вартнішого пастиря.
Писар, хоч і сам писав прошения, але під прошениям сам не підписався. Підписались тільки його приятелі та ті, котрих він підпоював горілкою.
Довго не було одповіді на те прошения з консисторії. Вже аж літом о. Артемій достав бомагу з консисторії, в котрій говорилось, що на його громада жалілась архієреєві, але після справок виявилось, що о. Артемій бере за треби
277
звичайну плату. В консисторії знали й про давнє змагання о. Артемія з писарем, знали, що писар злостує на його.
– Це Коцюбенко підвів під мене підступ! – сказав о. Артемій і постановив виселить Коцюбенка з села.
– Або мені, або йому не буть в Горобцівці! Ми вдвох тут не помиримось! – крикнув о. Артемій.
Він сів за стіл і зараз-таки переробив свій лист до мирового про Коцюбенка: одну переробку назвав кореспонденцією з К. повіту, а другій дав заголовок: “Прошения до київського генерал-губернатора”. О. Артемій зараз махнув до Києва.
Він побував в редакції однієї газети, потім другої, показав свою кореспонденцію, жалівся на писаря й просив надрукувать свою допись з села. Але редакції, певно, боялись попекти собі руки тим горщиком приску й не схотіли друкувать. Генерал-губернатор прийняв о. Артемія дуже ласкаво, взяв прошения й обіцяв заступитись за його: обіцяв послать свого урядовця розвідати, розпитать про писаря. О. Артемій вернувся додому спокійніший.
Згодом потім прибіг в Горобцівку урядовець, розвідав, рознюхав і доклав своєму начальникові, що писар Коцюбенко не вчинив нічого такого, за що б заслуговував на виселення з Горобцівки.
О. Артемій і руки опустив: протоєрейського хреста йому все-таки не дали. А писар ставив новий здоровецький дім з бляшаною покрівлею, взяв в посесію землю в сусіднього пана й задумав господарювать, та ще й став сільським “аблакатом”. Він, очевидячки, й не думав виселяться з села, а думав закорениться в Горобцівці, поки його й жизності.
Тоді писар почав бити о. Артемія по найпочутливішому місці: по кишені. Він скрізь намовляв людей не платить батюшці за треби або платить вдвоє менше, ніж передніше платили. Парафія стала нікчемною на приносини до церкви. О. Артемій зубожів і почав думать вже про перехід у друге село.
– А хто виграв, а хто програв?–часто говорив писар до своїх приятелів. – Одже я зостанусь в Горобцівці, а він мусить втікать. Отакий кінець нашої тяганини та войдування!
А тим часом, говорячи про це, Коцюбенко важко-важко зітхав: він знав, що вже навіки втратив і добрий,, і легкий писарський хлібець.
278
IX
В кінці літа Леонід Семенович одпросився додому, щоб навідаться до свого батька та трохи спочить. Од останньої станції залізної дороги до батькового хутора було всього верстов з п'ятнадцять. Леонід Семенович найняв візника, вже на вечірнім прузі приїхав в Богуслав, сів на поштову труську чортопхайку і виїхав на високе богуславське взгір'я. З високого пункту перед ним неначе розгорнулась горяна місцина на двадцять верстов навкруги, ніби скам'янівші велетенські хвилі бурхливого моря. Гори й горби, перетяті глибокими долинами та балками, скрізь розбігались на всі боки чередою.
Вечірнє сонце обливало усі гори червонуватим тихим світом. В долинах полягла легка сиза імла й закутувала рядки зелених верб, натякаючи на села, заховані в балках та ярах. Надворі стояла тиша. Леонід Семенович задумавсь, дивлячись на рідні гори.
І на людей дуже практичних часом находять хвилини поезії; і на їх черству душу часом повіває своїм духом поезія чи з синього неба, чи з сизого моря, чи з зеленого лісу, чи з мелодій музики. І вони самі часом незчуються, звідкіль то найшов на їх такий чудний сентименталізм. Леонід Семенович хоч був практичний і зовсім не поетичний чоловік, але мав серце м'яке й добре. Він і сам незчувся, як черкнулась об його крилом ця поетична хвиля, неначе та ластівка, що несподівано влетить у хату через одчинене вікно, політає, покрутиться, мов спішний гість, звеселить хату, випурхне й щезне в зелених гілках в садку.
Він задивився на червонясті гори, впізнав рідні долини й пригорки. Он на горі сяє білими стінами панський дім; вікна неначе горять червоним огнем. Там за горою батьківський хутір. А ондечки далеко на обрії суспіль полягли сизими хмарами ліси та гаї! То горобцівські гори й ліси...
І він пригадав назвища долин та усяких корчом. І думки молодого хлопця наче спустились з тих далеких гір в долину. Там, під тими горами, ставок. Понад ставком розкинулась Горобцівка.
“На тому ставку колись ми плавали човником... з Ватею... Там пробуває Ватя...” – думав молодий хлопець.
І вид Ватин несподівано ніби з'явивсь уявки й став перед ним. Він згадав і її гарні очі, і її чорні брови; повні коралові уста неначе осміхнулись до його принадним осмі-
279
хом. І той вид заступав усі згадки про інших паннів, котрих він знав, і стояв перед ним, і надив його, і манив.
Леонід Семенович зітхнув.
“Чи помирився зять з о. Артемієм, чи, може, вже до цього часу вони ще гірше полаялись,, стали ворогами на смерть? Коли б помирився... коли б помиривсь... А як не помиривсь? Чи можна ж буде мені тоді їхать до Ваті? А як мене й не приймуть там?” – думав Леонід Семенович.
І він в думці забажав, щоб настав мир між ними. Його жартовлива, жвава й шумлива вдача вже ніби входила в свої береги, як входить в свої зелені береги весняний бурхливий та шумливий потік. Задума полягла на його чолі, як ті сизі тіні понад горами.
“Як приїду до батька, зараз-таки покатаю конем до Леонтія Петровича, до Фесі, сам їх розпитаю за все, розпитаю про Ватю. А може, вона вже й жениха має... вона з достатками, поважна, тиха на вдачу... Може, вже її хто й посватав. Поїду зараз до Горобцівки, зараз!”
Молодий хлопець вже був ладен звернуть на поворотку до Горобцівки. Його брала нетерплячка. Але він глянув на сонце. Сонце вже ховалось за богуславський ліс.
“Поїду завтра, поїду завтра раненько. Сам за все досвідчусь та довідаюсь. Батько й стара мати нічим не цікавляться; нічого од їх я не допитаюсь. Там то їм клопоту про Ватю та о. Артемія! їм в думці воли та корови. Завтра субота чи неділя... чи то пак субота. В неділю піду до горобцівської церкви: певно, там побачу Ватю”.
Вже смерком Леонід Семенович в’їхав в батьків двір. На ганку нового гарненького домка з бляшаною покрівлею стріли його батько й мати і щиро привітались з ним.
Старий Панасенко був поставний чоловік – високий на зріст, здоровий та плечистий, ще й тепер гарний з лиця. Його карі блискучі очі були й розумні, і трохи хитрі. На його чорноволосій голові, на довгих вусах не видно було ні однієї сивої волосини. Його жінка Марта вже була сивувата, але ще кремезна й поставна. Семен Панасенко брав її удовою. Марта вийшла перший раз заміж за багатиря Нещерета, прожила з ним два роки й зосталась багатою удовою.
– А що, тату, чи помирився зять з о. Артемієм? – було перше слово Леоніда Семеновича до батька.
280
– Оце диво!–аж крикнула стара Марта. – Чого то
бі це слово перше навернулось на язик?
– Так, спало на думку... – якось заметушившись, обізвався Леонід Семенович.
– І, вже! Якби ангол з неба прилетів в Горобцівку, то й він не помирив би їх. О. Артемій скинув зятя з писарства, – сказав старий Панасенко.
– Невже? – аж крикнув Леонід Семенович.
І старий трохи догадався, чого то син питається в його за той мир, і розказав йому про всю тяганину, сварку та про всі змагання о. Артемія з писарем.
Леонід Семенович сів на лавці й задумавсь.
“Втеряв я Ватю, втеряв... А може, старі батьки мої не за все довідались гаразд... Треба самому поїхать до зятя та за все розпитать гаразд”.
І цілий той вечір Леонід Семенович був смутний, все задумувавсь ледве слухав, за що йому казали батьки, одповідав ніби знехотя. Мати зготувала добру вечерю. Старий батько ради сина переодягся: скинув синій старенький жупан і надів сіртук. Він попросив сина до гостинної й посадив його поруч з собою на канапі. Старий любив свого сина, бо він зостався в його один; менші сини його усі повмирали.
Вже за вечерею Леонід Семенович заспокоївсь і розбалакався з батьком та з матір'ю. Батьки розпитували в сина про його службу, а син все звертав на розмову за Горобцівку, про Леонтія Петровича, про Фесю та про їх змагання з о. Артемієм та Сусаною Уласівною.
– Чи вони там вже помирились, чи, може, й досі лаються та змагаються, про це напевно ми не знаємо, бо й зять вже давненько був у нас, та й нам не було часу до його їздить в гості, – в кінці розмови додала мати.
– Поїду я завтра до їх та сам за все розпитаю, – сказав Леонід Семенович.
–' То й поїдь, сину! Довідаєшся й нам за все розкажеш. Може, вони вже й помирились. Знаю тільки, що в великий піст і зять і Феся не говіли в горобцівській церкві, а їздили говіть в Комарівку, – додав батько.
– Це поганий знак! – тихо обізвався син і задумавсь.
Леонід Семенович ліг в постіль і довго не міг заснуть.
Він довго перекидався з одного боку на другий і все думав за Ватю. Його думки літали далеко од батьківської хати. От він ніби в хаті писаря, розмовляє з сестрою Феодосією,
281
сміється, жартує; от його думки полинули в садок о. Артемія, і він ніби гуляє з Ватею попід старими грушами, потім бачить широкий ставок. Далі блиснула перед ним Рось, заманячіла гребля, заманячів млин... І скрізь він ніби бачив поруч з собою Ватю, ходив з нею, промовляв до неї. І разом несподівано той манячий вид Ваті неначе розсіявся в легкому тумані, ніби розвіявсь імлою. Молодий хлопець заснув міцним сном після далекої й важкої дороги.
Вже сонце підбилося вгору, як Леонід Семенович прокинувся. Після міцного сну він спотання спершу не розібрав, де він знаходиться. Йому здавалось, що він спав в своїй квартирі. Але до його долетів якийсь гук з двору; десь кудкудакали кури, десь ревла корова; чийсь голосний голос кликав когось у дворі, і м'який одбиток того голосу луною долітав до його вуха. Леонід Семенович опам'ятався; його думки прояснились. Щось приємне й миле знов майнуло ніби перед його очима: то був вид не про? ворної доладної Антосі, а вид Ватин. Той милий образ привиджувався йому, ніби ставав перед його очима, надив його. Якесь приємне почування заворушилось в його серці, мов подих тихого вітру в гарячий пекучий день в спеку.
“Все Ватя й Ватя на моїй думці! Невже я її кохаю? Невже я її тепер так кохаю, як не кохав передніше? Чудне те людське серце!”
Але разом з тим щось неприємне підкинулось до тієї милої згадки, мов важкий дух полиню в пахучому квітнику. Молодий хлопець згадав про зятеву лайку та змагання з о. Артемієм.
– Поїду сам! Поїду й про все досвідчусь сьогодні! – аж голосно промовив Леонід Семенович і при тих словах раптом схопився з ліжка й одкинув обидві половинки віконниць. Ясний світ сонця полився в вікно. Леонід втирив очі в простий батьків двір, в розкидані по дворі залізні плуги, сіялки та п’ятиральники; далі він перевів очі на молодий садочок за штахетами. На молодих грушах та яблунях подекуди червоніли перші червонобокі здорові овочі. Але не поезія повівала на його з молодого садка. Йому забажалось зостаться тутечки на хуторі, стать хліборобом, орать та сіяти й гроші зароблять. Йому не подобалась служба. Батько намагавсь, щоб він йшов на службу, і тільки ради батька він служив.
“Осточортіла мені та служба! остогидла мені та залежність на службі, чи земській, чи урядовій! Не люблю
282
я кориться та гнуть перед усяким дідьком спину. Нема в світі нічого кращого, як бути незалежним, самостійним. Один хлібороб зовсім самостійний чоловік. От би де пригодились мені Ватині тисячки!–подумав Леонід Семенович. – Прикупив би землі, розвів більше товару, більше волів, розвів би коні, орав би та сіяв та добра наживав і нікого б знать не хотів”.
Мати одхилила двері. Її велика постать з'явилась на дверях.
– Вставай, сину, бо вже самовар кипить; кипів та й годі сказав. Вмивайся швидше! – сказала мати. – Батько вже спозаранку натупцявся коло хазяйства і хоче їсти.
Леонід Семенович похапцем вмився, одягся й вийшов до гостинної. В гостинній коло стіни на столі, застеленому білою простою скатертею, шумів самовар. За столом сидів батько й, очевидячки, ждав сина.
– Доспав трохи не до обід; чи не приснився ведмідь? А може, тобі снилось щось краще за ведмедя? – спитав жартуючи батько.
– А я оце думаю після снідання побігти в гості в Горобцівку до Леонтія Петровича. Побачусь, побалакаю, – сказав син, сідаючи за стіл.
– А може, то до когось іншого тягне тебе в Горобцівку? – спитала мати. Син осміхнувся.
– До о. Артемія хоч і не заходь: приймуть тебе там не дуже привітно. О. Артемій, мабуть, зненавидів увесь наш рід через зятя та через Фесю, – промовив батько.
– Я поїду не до о. Артемія. Там то мені клопоту про
о. Артемія! – обізвався син.
– Я тебе без обіду не пущу. Феся не знає, що ти приїдеш, і для тебе не зготує смачного обіду, – сказала мати.
Після обіду Леонід Семенович покатав в Горобцівку. В’їхавши в писарів двір, Леонід Семенович углядів велику зміну в дворі: над невеличким домком піднімалась високо вгору іна слупах бляшана зелена покрівля; задня й причілкова стіни були вже закидані деревнею. Давніша хата входила в новий дім, сливе як одна тільки чимала горниця.
– Що це в вас за зміна? – спитав Леонід Семенович, поздоровкавшись з писарем та Феодосією.
– Розкорінюємось! На злість нашим ворогам розкорінюємось на місці назавжди! – гукнув Леонтій Петрович. – 
283
Тепер нас не викоренить ніякий о. Артемій. Це будую справдешнє панське житло для себе й своїх нащадків.
Леонід Семенович смутно спустив очі й похилив голову.
– Хотів мене о. Артемій виселить трохи не на Сибір, а я, мабуть, швидше випхну його з Горобцівки, – промовив писар.
Леонід Семенович признався зятеві, що хоче поновить знайомість і приятельство з о. Артемієм” що він має думку сватать Ватю.
– Ну, трудно буде вам потрапить поміж ворогами! А ми стали ворогами на смерть. Я й на весіллі в вас не буду, коли ви повінчаєтесь з Ватею, з Горобцівки виїду на той час, стану на царині за селом та буду гукати й одвертать, хто їхатиме до вас на весілля.
І цілісінький вечір в писаря та в писарші тільки й було розмови, що за своє ворогування з о. Артемієм.
– Який же панич тепер наїжджає до Ваті? –випитував Леонід Семенович.
– А дідько їх знає! Я послав би до неї за жениха якогось сажотруса або й самого дідька, та ще й рогатого! – сказав писар.
– А я послала б для неї в світилки та дружки найхвостатіших десять відьом! – обізвалась Феся.
– Тепер їздить до їх клешоногий та видроокий Іцько: закуповує пшеницю. Він оце овдовів. Саме був би гарний жених для Ваті! – сказав писар. – Та між Іцьком і о. Артемієм і різниці неначе й нема.
І цілісінький вечір Леонід тільки чув лайку, та ще лайку, та розмову за змагання, за позви.
– Ой, говоріть вже за що інше, бо не видержу далі! Говоріть хоч про того клешоногого Іцька, все-таки буде якась одличка од о. Артемія, – аж крикнув Леонід Семенович.
“Ну, та й забісована й закатована в їх обох ненависність!” – подумав собі Леонід Семенович.
Другого дня в неділю Леонід Семенович впрохав сестру, щоб вона пішла з ним до церкви. Йому дуже забажалось побачить Ватю.
“Стрінусь у церкві, поклонюся їй: може, вона й мені поклониться... Може, Сусана Уласівна запросить мене до себе на чай. Буду з ними розмовлять, та про писаря не буду й словом згадувать, неначе його й на світі нема. Та
284
й яке мені діло до тієї колотнечі, до того змагання між ними? Я сам по собі, писар сам по собі, а Ватя, певно, ні сюди ні туди, а може, так само сама по собі. Я знаю, що вона мене любила. Може, й тепер любить”, – думав молодий хлопець, прибираючись до церкви.
Вже забевкав дзвін на службу божу. Вже й в усі дзвони продзвонили. Леоніда Семеновича брала нетерплячка. Він наганяв сестру, котра чепляла на себе золоті сережки, намиста й зачісувала голову перед дзеркалом.
– Фесю! станьмо в церкві з правого боку, там де стає Сусана Уласівна з дочкою! – просив Леонід Семенович сестру.
– Про мене, й там станьмо. Ти думаєш я їх боюсь? Не знала, кого лякаться. Овва, які вони мені страшні! – обізвалась Феся, повернувши голову набік од дзеркала. – Од того часу, як о. Артемій скинув з писарства Леонтія Петровича, я стаю в церкві по ліву руку, бо матушка з дочкою все стає по праву руку. Мені й дух їх противний, неначе вони тхнуть козою; і слід їх поганий, смердячий. Де вони пройдуть – неначе тхір походив.
– Та хутчій чепурись!
– Оце як хапаєшся! неначе до тебе приступає! Я оце зумисне приберусь, як на Великдень, щоб вчительша луснула од злості та зависності. Я це хочу запагубить її.
– Але, Фесю, їй-богу, ми прийдемо до церкви на святе “шапкобрання”! Вбирайся мерщій!
– Я вже готова. Ходім, бо й справді опізнимось, – сказала Феодосія, вхопивши в руки зонтик. І вони обоє пішли до церкви.
Писарша й Леонід Семенович і справді застали вже на “Херувими”. Вони стали в церкві спереду по правий бік перед іконостасом. Леонід Семенович все поглядав в одчинені двері в правому притворі.
Після “Херувими” в дверях з’явилась Сусана Уласівна в ясному літньому убранні. За нею слідком ішла Ватя. Леонід Семенович кинув на неї очима й примітив, що вона трохи схудла й зблідла, але через це покращала. Вид її став делікатно-матовий; темні очі стали ніби темніші й ясніші. Перебуті муки та смуток впали на очі й на вид сутінком задуми й смутку. На їй була темно-червона коротенька кофточка з чорними торочками на грудях, на шиї та на рукавах. Цей убір дуже приставав до її лиця. Щось східне, щось південне світилося в її постаті, в її виду.
285
Леонід Семенович ледве вдержав в Грудях леґке зітхання. Він повернув голову, і його очі стрілись з Ватиними очима. В її очах виразно виявилось, од несподіваності, дивування.
Сусана Уласівна зараз угляділа, що писарша стала на її місці. Вона гордо пройшла поперед самою писаршею. Леонід Семенович поклонивсь їй; вона тільки зирнула на його, але не поклонилась йому, гордо перейшла через церкву, перехрестилась перед царськими вратами й стала в лівому притворі. Леонід Семенович поклонився й до Ваті. Ватя зирнула на його, насупилась і ледве кивнула головою. Її густі брови ніби звело докупи, і кінчики брів подались униз. Ватя пішла слідком за матір’ю й собі стала з нею попліч.
“Обидві сердяться! Обидві понадимались. Нащо я запросив до церкви з собою сестру? Треба було йти самому. Може, тоді вони пом’якішали б, і подобрішали, і подивились на мене іншими очима. Ватя насупилась, ледве кивнула до мене головою. Діло пропаще! Це через Фесю! Та й з якої речі їм здоровкаться з сестрою? Ох, і справді трудно потраплять поміж ворогами. Накоїли вони мені лиха”.
Як тільки Сусана Уласівна пройшла проз писаршу з надутим лицем, в писарші ніби серце заграло од великої радості. Очі в неї аж блищали, губи аж облизувались, неначе вона покуштувала коржиків з медом. Писарша була рада, що брат навів її на думку стати на тому місці, де Сусана Уласівна завсігди ставала в церкві.
“Вийдемо з церкви, я поцілую брата за цю спасенну думку. Оцим я так допекла Сусані Уласівні до живого!” – думала Феодосія Семенівна й на радощах вдарила аж три поклони.
Сусана Уласівна зобідилась на смерть тією нахабною писаршиною вихваткою.
“Це вона стала на моєму місці мені на злість: привела брата до церкви, щоб насміятись з мене та з Ваті. Дивіться, мов, якого маю брата, та він не буде ваш!–думала Сусана Уласівна, дивлячись поверх іконостаса. – Ну та й нахабна ж людина! Прибралась, причепурилась, розпиндючилась, начепляла намистів, почепила довгі золоті сережки аж до плечей, наче богуславська міщанка. Істинно розмальований ідол! А братик її, мабуть, прийшов до церкви, щоб подражниться з нами... Ступа... Я – ступа,
286
а Ватя – колода! Нехай Її “задні” візьмуть... Нехай вона йде за сажотруса...”
І ці згадки й думки не давали Сусані Уласівні молитись. Вона неначе крізь сон чула, як проспівали “Достойно єсть”, як співали святі пісні, як читали молитви, а важкі кривдні слова доти гули й неначе стукотіли в її гордій душі, доки скінчилась служба божа, доки люде з церкви повиходили.
І Ваті здавалось, неначе святі пісні співались десь далеко од неї; неначе до неї доносилась далека луна десь ніби з густого лісу. Інші думки, інші почування розбуркав в її душі колись милий вид. Вона вже почала забувать Леоніда Семеновича, а його самий вид вже ніби розійшовся туманом в її пам’яті. Ласкавий поклін, ласкавий його погляд несподівано розворушив її серце. Давня любов знов виникла несподівано.
На Ватю ніби звідкільсь дихнуло теплом,, ароматом садка, пахощами пишного квітника. Серце несподівано затріпалось в грудях. Блискавкою майнули поетичні давні сцени стрічі з милим в садку, на ставку, над Россю, майнули, та й швидко згасли, мов та блискавка. А десь глибоко-глибоко, ніби на самому дні серця заворушились насмішкуваті жарти й слова, і всі вони виникли гуртом з надзвичайною виразністю. Ватя хотіла молитись, ставала навколішки, починала молитву, а молитва зникала з її пам’яті, а настирливі слова неначе налазили, чеплялись причепою. І молитва забувалась, а важке почування обиди й смішків все більше й дужче збурювало серце гордої дівчини.
Ватя почувала, що сльози приступають до очей, що вона от-от заплаче. І втрачена любов, і втрачене щастя, і ласкаві очі, і давня кривда, й недавній ласкавий позір перепечалили за якусь годину молоду дівчину. Ватя ледве стояла на ногах, насилу простояла до кінця служби божої.
“І чого він прийшов сюди? І чого він кинув на мене очима, ясними, ласкавими, кохаючими? І навіщо він дражнить 'мене тими очима? Нащо він знов украв у мене спокій і привіз з собою тугу?” – думала бідна дівчина, стоячи навколішки й безнадійно похиливши голову.
“А буду я дивиться, чи поверне Ватя голову, чи хоч раз подивиться на мене”, – думав Леонід Семенович.
Він кмітив за Ватею цілу службу божу, не зводив з неї очей. Ватя ні разу не повернула голови, не глянула на той бік, де стояв Леонід Семенович.
287
“Погано! Пропала моя справа!” – подумав Леонід Семенович і зітхнув так важко, що Феодосія одвела очі од хмар та янголів в бані й зирнула на брата.
Вже як вдарили в дзвін на “Достойно”, у праві двері церкви увійшла вчительша. Вона завсігди ставала в церкві з правого боку коло Сусани Уласівни, щоб не ставать рядом з писаршею по лівому боці. Вчительша прямувала просто до іконостаса на своє місце. Коли зирк! – перед нею стоїть не Сусана Уласівна з Ватею, а писарша з братом. Вчительша аж жахнулась на ході й трохи не крикнула. Її неначе якась невидима сила спинила віжками. Вона сюди круть – туди верть, повернулась до стіни та й стала перед самісіньким кіотом святого Миколая й трохи не притулилась до його лицем, неначе хотіла сховаться в тому кіоті з колонами. Вчительша витріщила очі на образ та так і простояла до кінця служби. Але все-таки вона на ході встигла примітить, що в писарші в вухах теліпались довгі, здорові золоті сережки. І через ті сережки вона не могла ні хреститись, ні молиться до кінця служби божої. Її аж кинуло в піт, неначе хтось висипав на плечі здорову макітру жару.
Служба божа скінчилась. Народ рушив з церкви. Сусана Уласівна з Ватею вийшли в ліві двері, вчительша – в праві, а побідна писарша гордо підняла голову, попростувала через усю церкву й через бабинець вийшла просто в великі двері. Леонід Семенович поплентавсь слідком за нею.
“Ну, та й помилився ж я, що пішов до церкви з сестрою! Це через неї мені не поклонилась Сусана Уласівна, через неї гордо кивнула головою Ватя. Якби я був пішов до церкви сам, може б, діло вийшло корисніше задля мене; може б, вони й поклонились мені, а я після служби провів би їх трохи; може б, вони подобрішали, розговорились зо мною, а потім запросили б до себе на чай. Це вони одхилились од упертої та завзятущої сестри”, – думав Леонід Семенович, простуючи через цвинтар.
Він розсердився на сестру й почав підіймать її на сміх та дражниться з нею.
– Сьогодні бачив я в церкві три панії, – почав Леонід Семенович, – вони усі чогось були червоні, неначе аж пашіли вогнем, мов залізка, витягнуті з жару. Якби хто об котрусь з їх тернув сірничком, то й сірник зайнявся б.
288
– За яких дам це ти верзеш? Це,, певно, про тих червономордих шляхтянок з бровара, що стояли позад нас. Але я не примітила, щоб вони горіли, – обізвалась Феся.
– Які там шляхтянки? Чого пак було горіть тим овечатам? – сказав Леонід Семенович.
– Це, може, ти говориш проти Сусани Уласівни, вчительші та й про Ватю?
– Яку там Ватю! Ватя при тих паиіях безвинна ягниця...
– То це ти, мабуть, говориш про мене? Хіба ж я горіла в церкві?
– Атож! Хіба ж ні? – сказав Леонід Семенович.
– А мені чого горіть? Стояла та молилась богу, та й не думала горіть.
– Ії-богу, я вже хотів витягти з кишені сірники та здалеки приставить до вчительші! Вже був і руку встромив у кишеню, та тільки побоявся наробить пожежі, – жартував Леонід Семенович.
– Оце, може, й правда! Ця здатна запалить собою сірники й на верству од себе, та ще й проти вітру! –обізвалась Феодосія.
Леонід Семенович вловив очима постать Ватину, котра манячіла малиновою плямою між густим натовпом молодиць та дівчат, між квітчастими хустками, стрічками та вишиваними сорочками. Та постать манила його очі й надила душу. Ватя все одходила од його далі й далі і зникла на довгій вулиці за густими садками. Леонід Семенович почував, що Ватя одсовується од його навіки і вже ніколи не наблизиться до його. Він важко зітхнув.
“Тепер нічого я не вдію не так через себе, як через отих ворогів. Прощай навіки! Знаю, що вже більше нам не доведеться й побачиться”, – подумав молодий хлопець і похнюпивсь та й зажурився.
Пообідавши в сестри, Леонід Семенович зараз-таки виїхав до батька.
– А що, сину? Чи був в о. Артемія? Чи бачив Ватю? – спитався в сина батько.
– Ат! – сказав син і тільки рукою махнув. – Ватю бачив тільки в церкві. Сусана Уласівна пройшла проз мене, й не поклонилась мені, і не глянула на мене. В Горобцівці оті вороги зачадили, здається, саме повітря. В мене аж голова запаморочилась од того чаду. Зять аж сичить
19 – І. Нечуй-Левйцький, т. 6.
289
од злості, Феся пиндючиться, Сусана Уласівна дметься. Цур їй, тій Горобцівці! Я туди зроду-звіку більше не поїду: може, вона запагубила мою долю й мій талан навіки.
– Шкода! – сказала мати. – ‘А Ватині тисячки стали б тобі в пригоді.
– Ой, ще й як стали б!–обізвався батько. – Землі в нас обмаль. Треба б прикупить ще трохи поля, щоб розвести більше хазяйствечко, щоб тобі після нас можна було стать справжнім дідичем властивцем. Ти ж у мене одним один син. Помремо ми, тобі ж усе добро зостанеться, а не комусь іншому.
Леонід Семенович аж зітхнув важко. Йому заманулось і тисячок, але шкода було й Ваті, бо вона в той час ще більше надила його своїми очима та бровами.
– Невже, сину, ти не напитав там, де служиш, будліякої грошовитої панни? – спитала мати.
– Ой мамо! напитував я й розглядав, але тепер все панни якісь “безгрішні”. А котра й є грошовита, не піде за такого, як я, бо гроші люблять гроші, – одповів син, похиливши голову.
– На Горобцівку нема ніякої надії. Поїду я оце до Антосі. Там хоч ворогами не тхне. Там мені буде легше дихати. Та вона й не. без грошей таки, – сказав син перегодя.
– їдь, сину, і до Антосі. її батько чоловік грошовитий, – сказав батько.
І син почав вчащать до веселої Антосі і все їздив до неї в гості, доки пробував в гостях у батька.
X
Після служби божої о. Артемій прийшов додому й застав Сусану Уласівну та Ватю за столом коло самовара. Обидві вони пили чай і мовчали. В Ваті очі були ніби смутні й трохи заплакані. На виду розлилася блідота. Ватя сиділа засмучена; мати засмутилась і голову похилила.
– Сьогодні писарша була в церкві, та ще й з братом, – почав казать о. Артемій, сідаючи за стіл.
– Привела брата до церкви, певно, задля того, щоб подражниться з нами. Дивіться, мов! Був би ваш, та не буде, бо ми того не попустимо, – якось смутно обізвалась Сусана Уласівна.
290
– А бог з ним, з її братом! Не тільки світу, що в вікні, за вікном його ще більше, Тільки мені шкода, що вони тебе, Ватю, дурно тривожать, – сказав о. Артемій.
– Мене? Мені байдужісінько й за писаршу, і за її братів. За мене, тату, не клопочіться, – сказала Ватя гордо. Але по її блідому видові було знать, що для неї за це було зовсім не байдуже. Нервовий тон її голосу виявком виявляв її затаєний смуток.
Батько подивився на дочку довгим допитливим поглядом. Він догадавсь, що Ватя збентежена й сумна.
Ватя випила чай і слова не промовивши. Ласкавий, щирий погляд молодого хлопця не сходив в неї з думки. В серці знов заворушилось приємне почування: одроджувалось кохання. Ватя почувала, що її пригноблене серце знов одходить, як квітка весною. Вона аж жахнулась, бо боялась, щоб та квітка кохання знов удруге не зацвіла новим цвітом. Вона вже й так багато перепечалилась.
Через тижнів зо два Ватя поїхала в гості до Антосі. Антося розказала Ваті, що вона чула новинку од однієї своєї сусіди, а тій сусіді розказувала сама Леонідова мати, що Леонід думав сватать Ватю, навіть зумисне приїздив в Горобцівку, щоб побувать в о. Артемія та побачиться з Ватею, і тільки через ворогування писаря з о. Артемієм він не насміливсь заїхати з візитом до Ваті.
Ватя вернулась додому смутна, як осіння ніч.
Вона перестала говорить з батьком, все чогось ніби сердилась на матір, все чогось гомоніла, чеплялась до матері, ходила надута, бо вважала на їх як на притичину для свого щастя. І батько й мати запримітили таку зміну в Ваті.
– Ватю, чого ти ходиш така засмучена? Чом ти ні з ким не говориш ласкаво? Що це з тобою сталося? До всього чепляєшся, що я зроблю, що я заподію, що я скажу. Не можна до тебе й слова промовить, – промовила Сусана Уласівна до дочки.
– Ат! дайте мені, мамо, спокій!–знехотя обзивалась Ватя і все одходила од матері, неначе втікала од неї.
Згодом до Сусани Уласівни дійшла чутка про те, що Леоніда Семеновича одбило од Ваті завзятуще ворогування писаря та о. Артемія. Сусана Уласівна догадалась, чого сердиться Ватя й ніби цурається батька. Мати почала змовчувать дочці: їй стало шкода дочки.
Настала осінь. Почалась негода. В старому домі о. Ар
19
291
темія завсігди ніби був вечір. Старий садок кидав сумний сутінок на вікна. Небо то ніби плакало тихими дрібними слізьми, то цілі дні ніби ливцем лило сльози. Дощ хлюпав в вікна, і мокрі вікна ніби хлипали од гірких сліз. Ватя ходила по просторних сумних кімнатах і страшенно нудила світом. Вона брала книжку, хотіла читати – книжка випадала з рук; сідала вона за п'яніно, і весела музика ніби дратувала її, а жалібні мелодії допроваджували до сліз.
“Розбите моє живоття! Не бачу я й просвітку в дальшому моєму житті. Сидіти в цих сумних покоях і ждать!.. І чого сподіваться? І чого я діждуся? Нема мені надії... Я живу неначе в монастирі. Через ті змагання, через те нікчемне ворогування я втратила своє щастя. Піду я в монастир, піду в черниці. Там я сховаюсь од тієї лайки, од того дурного змагання, од того злостування старих, котре запагубило моє щастя. Там я знайду спокій, сховаюсь од лихих людей”.
Ватя задумалась, ходячи по порожній світлиці; її сумні думи ставали ще сумніші. Вона пригадала, як колись ще малою дівчиною їздила з матір’ю в Лебединський панянський монастир, як вони заходили в келію до старої черниці, материної родички. Келійка старої черниці ясно увиджувалась їй, неначе вона тепер ненароком заглянула в неї: келійка невеличка, світла; в келійці чепурно й гарно, як у віночку. Тихо, привітно й пахучо. Під вікнами в квітнику багацько квіток та зеленого зілля.
На Ватю ніби повівало духом пахощів з тієї келійки, пахло васильками та левкоями, дихало спокоєм.
“Там я знайду спокій в молитві, нікого знати не хочу, нікого й бачить не буду, од усіх одкаснусь!” – думала Ватя, ходячи по світлиці.
За вечірнім чаєм Ватя сказала батькові й матері, що хоче їхать в Лебединський монастир і постригтись в черниці. Батько осміхнувся. Мати насупила брови й задумалась.
– Та то, Ватю, в тебе нерви розходились, розторсались! – обізвався батько. – І де оце молоде покоління понабиралось отієї модної нервовості? Чи воно повишукувало її в книжках чи в лексиконах? От ми, то й не знали про якісь там нерви.
Ватя супилась і мовчала. Цілу пилипівку вона все думала та марила про монастирський спокій, про тиху келію.
292
На різдво приїхала до неї в гості Антося з сестрами. Гостювали панни цілий день, ще й заночували. Антося недавно була в Києві, була в театрі, бачила оперу “Аїда”. Цілий вечір в неї тільки було й розмови, що за оперу. Ватя трохи розважила себе, але монастирські сумні думки все-таки не виходили в неї з голови.
Після од’їзду Антосі й її сестер, ввечері Ватя все думала за монастир, лежачи в постелі. Вона уявляла собі, як вона стане черничкою, як вона в останній раз попрощається з матір’ю і піде на постриг, як на неї надінуть клобук... І чогось її легка мрія одразу перелетіла в інше місце. Ясний поетичний світ повного місяця лився в вікно. Перед нею блиснула картина, неначе освічена бенгальським світлом. Блиснула сцена в опері, сцена з “Аїди”: майнули високі пальми, піраміди, майнув артист – герой в військовій зброї, пишний і сміливий, з повними малиновими устами; потім майнула сцена в храмі, в підземній печері під храмом, в котрій жерці закладають камінням героя й героїню на смерть, страшну, голодну.
Ватя аж затрусилась і злякалась. Думка про живе живоття манила її, а палкі чорні очі дражнили її мрії. Чогось одразу здалося їй, що вона саму себе хоче живцем замурувать в чернечій келії, як замурували Аїду під храмом.
Ватя аж здригнулася, аж жахнулась.
“Я хочу сама себе замурувать живцем в монастирі. А що буде, як потім оживе моє серце? Як тоді я вийду з тієї могили? І чи вийду? Ні! Там мені вже буть до смерті! Не маю я потягу до монастиря. Ні! Краще поїду я в місто та піду на вищі курси, засяду до науки”.
І довго сон утікав од неї, і довго вона не могла навіть заплющить очей. А місяць лив в вікна веселий світ. В вікнах білів старий садок, в'Критий білим та сизим густим інеєм. Поезія тихої зимньої ночі одганяла все далі та далі сумні думи про монастир.
“Це я з нестямки та нетямучості надумалась йти в черниці. Поїду завтра до Антосі та спитаю в неї поради, що мені діяти, що вчинить”, – подумала Ватя в дрімоті.
І вона другого дня поїхала до Антосі на пораду. Довго вони радились і постановили їхать вдвох до Петербурга на дівочі вищі курси.
Вернувшись додому, Ватя сказала батькові за чаєм:
– Тату! я покинула думку про монастир.
293
– То й добре зробила. Я таки й думав, що на тебе найшло вередування, – знехотя обізвався батько.
– Ми оце з Антосею думаємо їхать до Петербурга та ходити на дівочі курси. Треба ж нам думать про шматок хліба заздалегідь.
– Так зарані? Ще тобі рано думать за шматок хліба! Хіба в нас хліба нема? – сказав батько.
– Хліб тепер в нас є, але треба дбать і за будуще. Нам заманулось вчитись. Ми сидимо на селах та тільки час дурно марнуємо, – сказала Ватя.
О. Артемій тільки порушив плечима мовчки. Він знав, що з тих замірів нічого путящого не вийде.
Ватя познаходила свої шкільні книжки, засіла за книжки, часто їздила до Антосі. Вони вчились вкупі, переглядали вивчене. Але швидко ті давно вивчені книжки остогидли їм обом. Вони їх покинули. Антося раяла Ваті їхать до Києва і вчиться в консерваторії, щоб вивчитись на артистку або вчительку музики.
– Мамо! Я вже передумала йти на курси. Наука мені не дається. Поїду я до Києва та вчитимусь музики в консерваторії, – сказала Ватя до матері.
Мати розказала про цю Ватину думку о. Артемієві.
– От тобі й на! Ватя зовсім розвередувалась з нудьги. Місяць в думках побула черницею, місяць – курсисткою
і, певно, місяць буде артисткою та й вернеться додому простою Ватею, – сказав насмішкувато батько.
– Щось вона дуже швидко змінює професії, – сказала мати.
– То певна річ, що з тих її професій нічого не вийде. Треба напитувать для Ваті жениха, та ще й не гаяться.
Ватя знов поїхала до Антосі. І вони вдвох довго марили, як гарно буть артисткою.
– Я вивчусь на співачку, а ти вивчишся грать на фортеп’яні. Я маю потяг до опери, – говорила Антося.
– А я буду давать концерти на фортеп'яні, як справжня артистка. Добудемо собі лаврів, – говорила Ватя.
– Я буду співать в концертах, а ти мені будеш пригравати. Об'їдемо усю Росію, побачимо світу! – тягла далі Антося.
– А як добудемо слави в Росії, поїдемо й за границю. Ще більше побачимо світу. Може, доплентаємось і до Америки.
294
– А чом же! Напелехаємо лаврів, як бутвини в огороді, повнісінькі приполи, ще й у Горобцівку привеземо. І справді! Чого ми будемо киснуть в цих селах? Що ми тут висидимо?–вже не жартуючи говорила Антося.
– Ніякого дідька не висидимо! Тільки нудьги наберемось!– аж сердилась Ватя. – Ой, як мені хочеться побачить світ!
– Не журись, Ватю! В тебе є талант до музики, а в мене до співу. Наші батьки мають багацько грошей. І вчиться буде весело, а добувати слави та лаврів буде ще веселіше. Душа моя чує, що я матиму великий поспіх у співах на сцені. Тоді я матиму й засіб, щоб животіти на світі.
– Як вернемось до Горобцівки з оберемками лаврів, от тоді писарша скрутиться од злості! – сказала Ватя.
– Тямить вона в тих лаврах! Якби для неї ті лаври, що кропивою звуться, то це вона втямила б добре. Я цими горобцівськими лаврами нещадимо дала б їй прочуханки, – жартувала Антося й реготалась.
– А я нещадимо нажалила б язика, щоб дать цій брехусі пам’ятного! – обізвалась Ватя й собі зареготалась.
– Ой Ватю! от коли б мені спосудилось потрапить на оперну сцену! – говорила Антося. – Як я грала б! Як я співала б! Увесь театр здурів би, якби мені довелось грать роль Маргарити в “Фавсті”. А! я ту Маргариту так вдала б, так встругнула, що всі очамріли б з дива.
І Антося стала проти чималого дзеркала, завела веселої дрібної пісні й почала ніби грати роль Маргарити, передражнювала артисток. Антося вдавала, ніби надіває на руки браслети, на пальці – перстні, чепляє в вуха сережки, чепляє дороге намисто.
З великою грацією вона повертала голову, дивилась то на одну сережку, то на другу, оглядала намисто, закидала голову назад, наддавала очам втому, осміхалась до себе в дзеркалі, потім реготалась, сварилась пальчиком на свій одбиток в дзеркалі. Вона милувалась собою, кокетувала, пишала уста, блискала зубками.
– Яка я гарна! Яка я пишна в золотих сережках, в діяментах! Як блищить золото! Як блищать мої очі при золоті! Ой, гарна я стала! Здуріє мій Фавст, як углядить мене в цьому убранні! – співала Антося, імпровізуючи слова.
Вона знов запишалась, блиснула зубками й посварилась на себе в дзеркало пальчиком.
295
– А, яка гарна моя вишивана сорочка! Тра-ля-ля! тра-дя-ля! Ой, як бряжчить моє діяментове намисто! Трулю-люї тру-лю-лю!
І Антося підставляла до дзеркала то один рукав вишиваної сорочки, то другий, то брязкала разками скляних простих бусів на шиї.
– Хи-хи-хи!–засміялась Антося до дзеркала, блиснувши зубками, і посварилась на себе в дзеркало. – Хихи-хи!
І Антося сама зареготалась щирим реготом, мабуть, з свого діяментоївого намиста.
– Ой, як гарно блищить моє ізомрудне намисто! Я за його аж сорок копійок заплатила богуславській Рухлі. Хи-хи-хи! Тра-ля-ля!
І Антося зареготалась на всю світлицю з тих богуславських діяментів. Ватя й собі зареготалась. Зареготались і менші Антосині сестри. Світлиця аж дзвеніла одлясками од реготу.
– Ну та й гарна ж справді з тебе вийшла б Маргарита! – аж крикнула Ватя.
– А ти ж думала як! Мені аби б тільки доступиться до тієї сцени, а там я вже показала б себе.
Порадившись та посміявшись, Ватя вернулась додому багато веселіша.
Але Ваті не довелось їхать до Києва, щоб вчиться в консерваторії та добуть собі потім і слави, й засобу для свого животіння на світі.
Після великодніх свят о. Артемій зустрівся на ярмарку в містечку з дияконом Добриловським. Диякон вже докладно знав про всі події в Горобцівці. Він знав, що Леонід Семенович приїздив в Горобцівку до писаря і що він вернувсь на батьків хутір, не побувавши з одвідинами в о. Артемія. Він знав, що “з того пива не вийде дива”, заздалегідь напитав гарного панича семінариста десь аж в Уманщині й заманив його спершу до себе в гості. Він потім нараяв йому поїхати до о. Артемія й подивиться на Ватю.
– Отче благочинний! В мене є один семінарист на приміті, – сказав Добриловський до о. Артемія нишком, ніби по секрету, – якщо дозволите, то я приїду до вас з ним та покажу його вам. Хоч той панич син бідного диякона, але гарний, хоч з лиця води напийся! Я знаю, що він буде
296
уподобний панні. Тільки він убогий, ой який убогий! як той Іов на гноїщі!
– Та за це клопоту мені мало, – –обізвався тихенько о. Артемій, – знайдемо чим причепурить його; знайдеться чим і хабара підсунуть в консисторію, щоб достать добру парафію для його. Привозьте! Не гайте часу!
І Добриловський привіз того панича до о. Артемія. Він звався Степан Веледніцький. То був високий на зріст, поставний, пишний блондин з синіми очима. Ваті він одразу сподобавсь. Вона покинула усі думки та гадки за монастир і за консерваторію. Веледніцький пробував в Добриловського й звідтіль ціле літо вчащав до Ваті.
Восени він повінчався з Ватею, а о. Артемій своїми грішми допоміг йому в консисторії зайнять добру парафію. З Ваті вийшла дуже добра й розумна хазяйка, якою була й її мати.
А тим часом писар не давав спокою о. Артемієві, намовляв проти його громаду, вигадував якісь діла й сипав на його прошения нібито од громади в консисторію. Писар дав таку направу громадянам, що доходи й приносини для о. Артемія поменшали сливе вдвоє.
Писар помаленьку та потихеньку викопав під о. Артемієм чималу яму. Але й сам необережний о. Артемій самохіть додав рук, щоб поширить під собою ту яму.
Вже давненько о. Артемій збудував в Горобцівці здорову чудову церкву, але коло церкви стриміла, нарізно од церкви, стара дзвіниця, зчорніла, низька, присадкувата й широка, неначе стара печериця.
О. Артемій звелів розкидать стару дзвіницю й збудував нову, гарненьку, височеньку, притуливши її до самої церкви. Вже й дзвіницю посвятили, але на цвинтарі валялась сила деревні, дощок, обаполків, трісок та здорового каміння, що зосталось од мурування фундаменту. О. Артемій в малі празники есє запрохував людей зостаться після служби божої, прибрати та зчистить цвинтар, само по собі без плати. Люде не слухали і, звичайно байдужні до громадської справи, усі розходились додому. Тим часом наймать робітників не було за що. О. Артемій пішов на хитрощі.
Восени, в один невеличкий празник, він звелів титареві поставить коло церкви столи, зготувать закуску й випивачку. Титар понаставляв мисок та полумисків з таранею, з салом, з солоними огірками, з чехонею, пирогами та
297
смаженою капустою; кругом стола поставив пляшки з горілкою, а щоб заманить та підмогоричить людей, о. Артемій звелів серед столів поставить довгий рядок бутлів, але не з горілкою, а з водою. Стіл аж захряс під усякими потравами та бутлями.
Люде вийшли з церкви, і як угляділи батарею пляшок та бутлів, то так усі й кинулись до роботи: поскочували та поскладали в кутку цвинтаря колоддя, оцупалки, обаполки; важкі камінюки трохи не на руках позносили під баркан. В одну мить зчистили й очепурили цвинтар так, що й трісочки, і скалочки, навіть оскомелка нігде не зосталось.
О. Артемій вийшов з церкви, поблагословив трапезу. Люде, втираючи з лобів піт, позирали з смаком на здорові графини та бутлі, вже наперед смакуючи не так закускою, як випивачкою. О. Артемій випив сам до людей, почастував титаря, а титар почастував чоловіків, але він частував все з малих пляшок. Уся закуска в одну мить зникла, ніби вогнем згоріла. Усім досталось по дві чарки горілки.
– Ой титарю! коли б хутчій достягти нам оті здоровецькі бутлі!–обізвався один нахабний чоловік, котрий мав велику принадку до горілки.
– Та то не горілка, а вода! –обізвався о. Артемій. – Я знав, що після важкої роботи буде людям душно, та для прохолоди звелів понаставлять холодної води. Та в панів же скрізь ставляють воду на стіл, як обідають. А вода погожа та холодна, – з моєї криниці!
О. Артемій налив стакан води й випив з півстакана, ще й вуса обсмоктав.
– А! та й добра ж вода! – промовив о. Артемій насмішкувато.
Чоловіки тільки зирнули один на одного й почухали потилиці. Вони зараз збагнули своїм розумом ту мудрацію отця Артемія.
О. Артемій подякував громадянам за послухання, попрощався, надів шапку й швиденько майнув з цвинтаря. Люде, як обступили стіл, так і стояли навкруги стола, ніби сподівались якогось чуда, щоб з води в бутлях стала горілка. Постояли, постояли вони, але, дивлячись, що таке чудо не здіялось, мусили помаленьку рушать додому.
– Ну та й мудрий же наш батюшка! Еге! Отаку штуку удрав, – гомоніли чоловіки, розходячись.
– Чи ти ба, як гарно піддурив! А я думав, що то все
298
горілка, та так працював, так падкував! А то свята кринична вода. Я сам оце покуштував, – казав другий чоловік.
Люде були лихі, що батюшка встругнув таку штуку, і почали гомоніть по селі та ганить о. Артемія, що він хибний і облесливий чоловік. Хоч писар сам і не був тоді в церкві, але чутка про хитрощі та мудрощі о. Артемія зараз дійшла до його. Писар вже прохолов од своєї злості й теперечки задумав поглузувать з о. Артемія: він задумав написать на його вірші й нещадимо обсміять його.
Того ж таки вечора писар, наскрізь промкнутий злістю, сів за стіл, узяв листок паперу й перо в зуби і почав митикувать, щоб написати смішні вірші. Він писав і сам реготавсь. Жінка виглянула з кімнати.
– Що ти там таке смішне пишеш, що аж сам регочешся? – спитала вона в чоловіка.
– Те, що тобі не варт і не слід знать, – сказав писар.
– Та скажи-бо! І що то він пише?
– Одчепись! Ти мені заважаєш писать. Йди собі в пекарню до роботи.
– Оце лишенько! Та скажи-бо! Хіба таки не можна сказать?– аж благала писарша.
– Тікай!–крикнув на неї сердито писар. – Одчепись од моєї душі! Це тобі не жарти! Геть з хати!
Писарша потихеньку вийшла й двері причинила. Хоч писар був прозаїк трохи не на всю губерню, як він сам думав за себе, але поет з його був нездатний, поганий. Вірші його вийшли насмішкуваті й ущипливі, але зовсім недоладні. Вони починались так:
Скакав, стрибав, брикав, хвицав, – доки дострибався, Роздявила верша рота – хап! в вершу попався!
Звідсіль тісно, звідтіль тисне, верша ззаду муля.
“Ой господи милосердний, спаси ж мою душу!”
І борсався й побивався – верша не пускає;
І просився, і молився, потім вершу лає:
“Чи ти знаєш, гидка вершо, що я чудотворець?
Натворив я за ввесь свій вік чуда повну жменю:
Цисту воду претворив я в спиртову горілку,
Напоїв я сімсот дурнів й одну стару дівку,
Та й дурнички залатав я на цвинтарі дірку”...
Писар нанизав таких перлин поезії цілу низку, списав иими увесь лист навкруги, добирав та ставив рядком такі рифми, що одна рифма витріщала очі на сусіду, мов перелякана вівця на вовка.
299
Писар перебідував свій утвір церковними буквами, і хоч нічого не казав про їх жінці, але таки не втерпів, щоб не прочитати їх своїм приятелям та не поглузувать з батюшки. Запечатавши в конверт, написавши адрес, писар вночі зайшов через садок й уткнув пакет в щілину дверей, котрі виходили в садок.
О. Артемій, вставши вранці, одчинив двері в садок і знайшов пакет. Він розгорнув його, прочитав і одразу догадався, хто стулив ті вірші. Прочитавши Сусані Уласівні ту поему, о. Артемій написав внизу свою рецензію: “Писала дурна писака, накрутила хвостом писаці собака; вірші писані дьогтем, а писав їх, певно* богуславський дігтяр Лейба. Погано! Варто поставить нуля! Таланту в автора стільки, скільки в дияконового кудлатого Рябка, а поезії в віршах стільки, скільки в Берковій ярмулці. Погано! В івіршомази не годишся. Єдиними читальниками цих дурних віршів будуть хіба миші та пацюки”.
І о. Артемій написав на віршах єдиницю, запечатав в новий пакет, написав зверху на пакеті, що посилається з Богуслава, приліпив марку, написав писарів адрес й одіслав на богуславську поштову станцію.
Довго о. Артемій бідкався, морочивсь, але після того мусив-таки для свого спокою покинуть Горобцівку й перейшов на іншу парафію* помінявшись на парафію з своїм старшим зятем.
– А що! А чий батько дужчий?–чванився писар після того перед людьми. – А хто кого подужав? Я таки доказав, що я був горобцівським губернатором, бо зсадив з місця навіть благочинного.
І в той час, як писар справляв свої вхідчини в новий дім та переносини, о. Артемій справляв свої вихідчини на нову парафію.
Не довелося й Антосі грати на сцені роль Маргарити. Вона незабаром потім достала од Леоніда Семеновича лист, потім другий. Між ними почалось листування. Леонід Семенович другого літа знов прибув до батька й почав вчащать до Антосі в гості. Там не було ні писарші, ні вчительші, і вони їх не розраяли й не розсудили, щоб їх розлучить. Він посватав Антосю й виїхав з батькового хутора вдвох з молодою жінкою.
1893 року 4 липця
300
НЕ ТОЙ СТАВ
Повість
ісля Петра, в суботу надвечір стара Зінька Мисанка поралася з дочкою Настею в своїй хаті. Настя, молода дівчина, домазувала припічок, а її мати все заходжувалась варити вечерю. Підпаливши трусок в печі, вона приставляла до огню чавун, застеливши вогкий припічок ганчіркою, щоб його не подряпати горшками. Домазавши припічок, Настя вмочила віхоть в глиняник з білою глиною і помалесеньку підводила зверху на грубі на карнизі смугу взорців, вималюваних зовсім такими червоними та синіми зірками та хрестиками, якими вишивають рукави сорочок. Ті квітки вималювала Настя з своїм братом Романом.
Незабаром у хату увійшов Роман, високий білявий парубок з ясними очима. Він приніс здоровий пучок ласкавцю, гвоздиків та крокосу, котрий вже зацвів жовтогарячими патлатими квітками.
– А що, сину, нарвав бадилля свиням?–спитала мати в сина.
301
– Нарвав, мамо! А це я думаю заквітчати образи свіжим ласкавцем та гвоздиками. Ось і крокіс вже зацвів‘
– То й заквітчай!–обізвалась мати, липнувши на сина очима. Вона осміхнулась, що Роман, уже доходжалий парубок, береться за дівчачу роботу.
Роман ще змалку дуже любив квітчати усяким зіллям образи та обвішувати їх рушниками, любив робити здорові хрести та вінки з крокосу, з васильків та ласкавцю і розвішувати їх по стінах на кілочках.
Роман одсунув трохи стола, став на лаві і позатикав свіжий ласкавець та гілки крокосу за образи. На углах кожного образа він позатикав в зелене листя по три жовті гвоздики повняки; потім пообтирав порох з писанок, що висіли під стелею на ниточках, і позатикав в бадилля кругом образів паперові круглі квітки, котрі поробила Настя. Роман зліз з лави, одійшов од стола і довгенько дивився на свіже бадилля ласкавцю та на квітки.
– А що, мамо, чи гарно я позаквітчував образи? – спитав син в матері.
Зінька підвелася, зирнула на образи і промовила: “Гарно, сину, гарно. Ти якось вмієш зробити це діло до ладу, краще од мене і од Насті”.
Зінька була вже зовсім стара. їй було вже більше як шістдесят років, але вона була здорова, міцна й кремезна баба. Зіставшись удовою, вона сама хазяйнувала незгірше свого чоловіка, довела до пуття дітей, вже оженила старших п’ятьох синів, одріз'нила їх, поставила кожному нову хату. Вона й тепер провадила господарство сама, держала воли, засівала своє поле, держала корову і кілька овечок і так повертала своїм розумом, що ніхто не сказав би, що в оселі господарює не чоловік, а стара баба. Розумна зроду, роботяща, вона всьому давала лад, як у хаті, так і на подвір’ї, скрізь увивалась – і коло печі, і в загороді коло волів, і на полі. Сини були тільки для Зіньки за помагачів та за наймитів, а вона всім орудувала сама, скрізь встигала увинутись і всьому дати лад. Бабу Зіньку усі на селі поважали. На молодиць та на бабів Зінька мала великий вплив: її шанували.
Настя стала на лежанці і почала білити грубу. Підводячи карниз угорі, вона зачепила трошки взорці, помальовані червоною глиною. Роман слідкував за її рукою.
302
– Насте! Веди-бо віхтем обережніше, бо як позамазуєш квітки, то я не буду тобі вдруге наводжувати синькою та червоною глиною, – сказав Роман до сестри, сидячи на лаві.
– Як замажу трохи, то й поправиш, – обізвалась Настя.
Ті квітки кругом карниза на грубі й на комині розпочала малювати Настя, але скінчив їх Роман. Він мав до малювання і хист, і охоту і сам повимальовував смуги з хрестиків та зірок і над дверима, і кругом вікон.
Настя причепурила грубу, підмазала лежанку, а потім налила в миску мителю, розпустила коси і почала мити голову. Роман сидів на лаві і милувався свіжим зіллям та квітками за образами. Очі його, підведені вгору, стали тихі та ясні. Він і милувався зеленим зіллям та квітками, і разом з тим йому на думку йшла молитва, бо він був дуже богомільний, як і його мати. Як він вчився в школі, то співав на криласі і ніколи, навіть літом, не пропускав ні однієї служби божої.
Романові, очевидячки, не було роботи в хаті. Він тихенько, ніби крадькома, вийшов з хати, не взявши навіть в руки бриля, – певно, щоб мати не подумала, ніби він йде в двір на якусь роботу.
– А що, сину, може, череда вже йде? – спитала Зінька в сина.
– Може, вже йде... Піду вигляну, – знехотя обізвався син.
Але він пішов дивитись не на вівці, а попростував у садок, перейшов через город і стежечкою пішов тихою ходою до того місця, котре було в далекому кутку огороду, на низині, засадженій вербами, зарослій дикими грушами та кущами калини. Проти того кутка огороду, зеленого, зарослого та вогкого, на улиці за тином була рублена криниця. Коло криниці стояли дві дуплинасті верби. Надвечір до цієї криниці виходили молодиці та дівчата по воду. Роман уже не раз і не два виходив в той зелений закуток огороду і наглядав з-за тину: він знав, коли молоденька Соломія виходить до криниці по воду.
Молодий парубок продерся крізь гущавину, сперся на тин і дивився на криницю. Дівчата почали приходити до криниці одна за другою, набирали води і, поздоровкавшись з Романом, одходили. Декотрі зачіпали його, заго
303
ворювали з ним; він обзивався до їх одним словом, та й то знехотя, і все ждав Соломії. Чорнява та проворна Соломія вже давненько впала йому в очі. Незабаром прибігла з відрами і Соломія, височенька, тоненька, рівна станом, довгобраза та смуглява, з пишними, блискучими, чималими чорними очима і високими тонкими бровами. Очі й брови .в Соломії були такі чорні, що закрашували її смуглявий вид і саме лице здавалося неначе білішим од тих блискучих очей та чорних брів.
Од густих рум’янців на щоках увесь її вид неначе пашів огнем. Щось палке, гаряче було розлите в її очах і на її рум’яних щоках. На голові в Соломії червоніли “кіснички”, які тепер носять дівчата. Кіснички, перевиті пучками червоної та синьої вовни та заполочі, обвивали її чорноволосу голову, неначе вінок. Ті червоні кіснички дуже приставали до її смуглявого виду та до темних очей і наддавали краси, а виразні очі неначе говорили, мов живі.
Соломія прибігла до криниці, вгляділа Романа, сказала “добривечір”, в одну мить витягла відро води і поставила на цямрині. Вона липнула очима на Романа, і на нього ніби впала блискавка. Вхопила вона в руки друге відро. Відро спускалось на коромислі в криницю, а Соломія підвела голову, вдруге блисн}'ла очима на Романа і знов втупила очі в криницю. Роман знов почув, що на його ніби впала блискавка, і почервонів. Той блиск гарячих очей неначе обсипав його жаром. Соломія примітила, що на його щоках виступили легкі рум’янці.
Роман мовчав. Він був тихий на вдачу, неговорючий і дуже несміливий: ніколи він не зачіпав ні однієї дівчини ні словами, ні жартами. Соломія була така проворна та смілива, що нікого не минала своїм язиком.
– Романе, що ти там робиш в вербах? – почала зачіпати його Соломія.
– А що ж я роблю? Стою та дивлюсь, – тихо обізвався Роман і осміхнувся якось по-дитячій.
– На що ж то ти дивишся? На криницю чи на мої відра?
– Дивлюся і на криницю, і на івідра: дивлюсь, бо очі маю, – знов обізвався Роман і засміявся.
Соломії, очевидячки, сподобалося, що Роман наглядає на неї з садка. Вона вже не раз примітила його за тином, виходячи до криниці по воду, але ще напевно не зиа-
304
ла, на кого то він визирає з-за кущів, хоч трохи догадувалась, що він наглядає за нею.
Тим часом до криниці вибігли ще дві дівчини, Соломіїні сусіди й приятельки. Вони поставили відра коло криниці і почали балакати з Соломією, забувши і про свої відра, і про свою роботу дома. Романові було ніяково стояти коло тину і дивитись на дівчат. Він одійшов од тину і почав никати попід вербами та поміж кущами калини, розгортав кущі чорної смородини, ніби шукав стиглих ягід.
– Романе? Чого ти там шукаєш в траві? Що ти там загубив? – знов гукнула на його Соломія.
– Шукаю суниць!
– Романе! Може, ти збираєш зілля на чари? Ото цікаво знати, кого ти хочеш причарувати отим зіллям, – зачіпала хлопця Соломія.
– Хіба я знахур, щоб когось чарував зіллям? – обізвався Роман, і з тими словами він кинув нарвате зілля додолу, приступив до тину і знов сперся об хворост ліктем, поклавши свою ясноволосу голову на долоню. Він став сміливіший.
– Романе! Чом ти ніколи не виходиш до нас гуляти на улицю?–спитала Соломія.
– Тим, що не хочу. Я не люблю гурту, не люблю й гуляти в гурті.
– А як же його гуляти не в гурті? – сказала Соломія і зареготалась голосно та дрібно на всю улицю. Її білі, дрібні та рівні зуби заблищали, як два разочки білого намиста. Роман задивився на ті дрібні білі зуби, і чогось йому забажалось, щоб Соломія сміялась та реготалась довго, щоб блиснули ще хоч раз ті зубки, рівні та білі.
– Може, ти сам і в хрещика граєш отам під вербами? – жартувала Соломія і все сміялась, аж заливалась.
– А чом же! як часом припаде охота, то й бігаю в хрещика попід вербами од кутка городу до кутка, – сказав Роман, піднімаючи самого себе на сміх, щоб смішити Соломію: йому хотілось, щоб вона реготалась і блискала зубами та очима.
– Бігаєш попід тином од кутка до кутка? Ха-ха-ха! Я й не знала, що хлопці грають в такого хрещика, – сміялась Соломія, і одляски її сріблястого реготу аж луною йшли попід вербами.
2Q–“І* Нечуй-Левицькии, т. 6.
305
Роман слухав той веселий регіт, неначе веселу пісню; він і собі тихо засміявся. Соломіїн веселий сміх неначе дратував його й веселив.
Одна дівчина, Маруся, згадала про свої відра. Вона набрала води з криниці і поставила відра на цямрини. Третя дівчина і собі кинулась брати воду і поставила відра коло криниці. Одначе усі дівчата й гадки не мали йти додому. Відра стояли, й дівчата стояли коло криниці з коромислами в руках. Роман не оступився од тину і все дивився на дівчат. Кожній дівчині хотілось побалакати і з Романом, і з приятельками.
– Але чого ж це ми стоїмо та байдики б’ємо? –обізвалася Маруся. – Мене мати жде: в нас же 'нема в діжці води ані крапельки.
– Та постій трохи! Мати підожде, а ми побалакаємо, – обізралась Соломія.
– Ой, боюся, щоб мати не сердились. Коли б на мене виглядали з-за тину чорні очі та ще й під чорними бровами, то я б іще трохи постояла, – сказала Маруся, зирнувши на Романа скоса і осміхнувшись.
– Ото яка вередлива! – обізвався Роман. – Може, й тобі, Соломіє, хочеться, щоб і на тебе з-за тину виглядали чорні очі та ще й під чорними бровами? – насмілився обізватись Роман.
– Мені? Не скажу! Нехай кортить. Як вийдеш на улицю, то я тобі там скажу, а тут не скажу, – промовила Соломія.
Маруся почала брати відра на коромисло. Вона не встигла начепити на коромисло другого відра, а Соломія проворно вхопила Марусине відро і вилила з його воду в криницю. Знов веселий регіт залунав попід вербами.
– Соломіє! ти чортзна-що робиш: ллєш воду в криницю, неначе в криниці води мало й без того, – сказала Маруся.
– А справді я ллю воду в воду. Лучче поллю сухий тин: може, виросте, – сказала Соломія і з тими словами вхопила відро, котре стояло коло криниці, і вилила воду на тин, просто до Романа; потім набрала води з другого відра повні пригорщі і хлюпнула на Романа. Роман подався за кущі. Соломія вхопила відро в руки, прибігла до тину і почала бризкати водою на кущ, де стояв Роман. Він сховався далі за калину.
Дівчата підняли регіт на всю улицю. Соломія, в’юнка
306
та проворна, як дзига, бігала та крутилась коло криниці, вхопила з цямрини своє відро з водою, знов побігла до тину і бризкала на кущ калини. Роман втік далі в кущі і там сховався.
– Оце здуріла зовсім сьогодні! – кричала Маруся. – Коли так, то й я не дам тобі набрати води.
І Маруся вхопила Соломіїне відро і вилила воду в криницю. Роман знов вийшов потихеньку з кущів, приступив до тину і знов спокійно сперся об тин, поклавши свою кучеряву голову на долоню. Соломії здалося, що з-за лісу, з-за зеленого саду ніби зійшов повний, пишний місяць і глянув на землю, глянув просто на неї і обсипав її тихим, ясним світом. їй стало на душі радісно, весело. Вона реготалась, пустувала, жартувала. Маруся витягла воду з криниці другий раз. Соломія знов кинулась до відер і хотіла вилити воду в криницю. Її тонкі, довгі пальці, вузькі долоні вчепились п’явками в дужку. Маруся кинулась виривати своє відро з її рук. Піднявся регіт, галас. Роман реготався, стоячи за тином.
До криниці надійшла молодиця, вже немолода й поважна. Вона поздоровкалась з дівчатами. Дівчата замовкли і перестали реготатись. Вони спокійненько понабирали води в відра і помаленьку пішли додому слідком за молодицею.
Соломія втихла, але веселість пташкою грала в її душі. їй хотілось бігати, гратись, співати. Вона ще раз оглянулась до криниці. Роман все стояв під кущами, спершись на тин, і дивився на одходячих дівчат. Соломії чогось припала охота співати пісню про місяця-місяченька. Романове ясне високе чоло, Романові ясні, тихі очі чогось наводили на неї думку про ясний місяць, про тихий вечір, про співи на улиці. “Ой місяцю-місяченьку, і ти, ясна зоре!” – завела вона голосно пісню і ще раз озирнулась на Романа. Дівчата пристали до Соломії і собі заспівали. А Роман все стояв та милувався здалеки Соломією, доки вона не сховалась десь за вербами в вузькій улиці.
Він ще постояв трохи, задумавшись та поглядаючи на криницю, на розлиту та розхлюпану воду кругом криниці, і неначе й тепер бачив там Соломію. А її чорні очі, а білі зубки все неначе блискали перед його очима; а веселий регіт все ще лунав в його вухах, неначе десь далеко в садку дзвенів срібний дзвоник.
Роман зітхнув важко-тяжко, повернувся і пішов попід
20*
307
еербами. Задзвонили до церкви. Гук дзвойа рбзйісся попід вербами, пронизав густе гілля і лився в чистому повітрі. А Романові все вчувалось, ніби вій чує в тому дри* жачому гукові веселий Соломіїн сміх та регіт. Він увійшов в гущавину, в тінь і втупив очі в зелену траву, а перед ним в густій сутіні все неначе блискали огнясті очі, блискали білі зубки, як довго ще блискають огнясті плями в заплющених очах, коли часом глянеш на заходячий півкруг сонця, котре закочується за ліс, червоне, як жар.
“Як вона мене причарувала! Як вона мене пригорнула до себе тими очима, тим своїм сміхом!” – думав Роман, вертаючись до хати через огород, через садок.
В саду, в густій тіні, він задумався і знов спустив очі додолу, втупив в зелену траву. І знову в його очах блиснули огнястою блискавкою двоє чорних очей, блиснули ніби два разки білого блискучого намиста.
“Ой очі, очі! не буду я тепер через вас спати ні вдень, ні вночі”, – подумав Роман, переходячи через вишневий садок.
Мати вийшла з хати, стояла на порозі і зирнула на подвір’я. Овечки й ягнята никали по дворі. Вона шукала очима Романа, а його нігде не було видко.
– Що це сталося з Романом? Десь дляється, а овечок не загнав. Він же такий хазяйновитий, робить діло без загаду. А це... Де це він? Що це з ним сьогодні сталося?.. Романе! піди та позаганяй овечки, бо Насті ніколи: нема води в діжці. Вона побіжить до криниці по воду, – сказала мати, вглядівші сина в садку.
Роман почув материн голос і опам’ятався. Він знехотя поплентався в двір і почав заганяти в хлів овечки, котрі розсипались по дворі і хапали зелений шпориш попід тином. Але не овечки були йому в думці. Він їх заганяв в хлів, одлучав ягнята од овечок, а його очі побігли слідком за Настею, тією стежечкою, що вилась через город до криниці. Він знав, що Соломія знов прийде по воду до криниці, і його ніби якась сила тягла до криниці, між верби, щоб глянути на ті пекучі очі, щоб почути той гучний голос.
“Ой, піду я знов під вербиі Хоч іще раз гляну на ті очі, на ті брови! Вона змов прибіжить по воду. Диво, та й годі! І смуглява з лиця, і неначе й не дуже гарна, а її очі неначе печуть мене в саме серце!” – думав Роман, заганяючи вівці та ягнята.
308
І він знов тихенькою ходою пішов через садок та через огород, став під вербами і глянув на криницю. Надворі вже смеркалось.
Криниця була вкрита густою тінню. Скрізь було тихо. Ні одна душа вже не приходила по воду до криниці, і криниця ніби одпочивала од роботи, затінена густими на* вислими гілками старих верб. Роман довго стояв, спершись на тин, і думу думав, де б то побачитись із Соломією та побалакати з нею на самоті. Ходити на улицю він не любив, а коли й ходив, то гуляв недовго. Спокійний та тихий на вдачу, він не любив гурту, не любив крику, шуму та співів парубоцьких та дівчачих.
“Я люблю її... Де б мені з нею побачитись, стрінутись? Завтра я, може, побачу її в церкві... Не піду співати на хори, стану у правому притворі на сходах, коло дверей. Звідтіль я таки десь побачу її. Коли б хоч надивитися здалеки на ті оченята!” – думав Роман, вертаючись до хати через огород.
– Романе! Романе! а де ти? Йди вже вечеряти, бо мати сердяться, що ти десь задлявся та загаявся і не йдеш в хату, – почув Роман сестрин голос.
Він похапцем пішов у хату, сів за стіл вечеряти. Але й вечеря чогось здавалась йому несмачна. Соломія не виходила в його з думки, неначе отут в хаті вертілась-крутилась перед його очима.
II
Вставши раненько, Роман прибрався в вишивану сорочку, в новий суконний синій жупан, підперезався червоним поясом, зачесався, причепурився і пішов до церкви. Він став коло правого притвора на східцях, звідкіль видно було усіх людей, котрі входили через браму в цвинтар. Багато приходило дівчат, але між ними Соломії не було.
Роман постояв на сходах, а далі не втерпів і пішов кругом церкви, обійшов церкву і кинув очима на велике стовпище дівчат, котрі стояли коло дзвіниці, а декотрі сиділи на траві попід вишнями. Церква в селі Терешках була стародавня й мала. Люде не поміщались в церкві, і усі дівчата й молоді молодиці стояли надворі, коло дверей бабинця та коло дзвіниці, або сідали попід липами, яблунями та вишнями і балакали собі стиха, як на улиці.
309
Роман помаленьку пройшов кругом бабинця, глянув на рядки дівчат, окинув усіх оком і вглядів Соломію. Вона стояла рядом з його сестрою Настею та з Марусею. Соломія убралась, як до вінця, в синій суконний жупан, підперезалась широким червоним поясом, убралась в квітки та в усі стрічки, наділа намисто з дукачами та хрестами. На гарячому сонці вона вся аж сяла. Роман на хвилинк} спинився і окинув її очима. Ще ніколи не здавалась вона йому такою гарною. Йому хотілось стояти і дивитись на неї, дивитись безперестанку. Але стояти довго перед стовпищем дівчат було ніяково. Він вернувся і знов став на сходах.
Ще не встигли в церкві поблагословити людей, а дівчата посипались одна за другою рядочком з цвинтаря. Вони на одну мить спинились проти дверей притвору, на ході повертались до дверей, хрестились, кланялись і бігли до брами. Роман оглядав кожну дівчину.
Швидко потім дівчата почали бігти гуртом, як овечки з череди, неначе втікали з цвинтаря. Роман вглядів між ними Соломію. Вона йшла швидко, неначе бігла, на одну мить спинилась проти дверей, перехрестилась, поклонилась і підвела очі. Очі впали на Романа. Роман стиха осміхнувся. В Соломії очі стали веселі. Вона побігла до брами, убрана в квітки, в стрічки, підперезана широким червоним шерстяним поясом з довгими кінцями.
Роман вглядів, як майнув в брамі її червоний пояс, вглядів, як вона обернулась назад на самій брамі і знов блиснула до його очима, крутнулась, побігла з пригорка і ніби сховалась в натовпі дівчат.
Роман пішов навздогінці за нею, щоб надивитись на неї хоч здалеки. Але дівчата йшли так швидко, неначе їх хтось підганяв ззаду. Роман зістався далеко позаду і тільки слідкував очима за широким червоним поясом та ніби ловив очима кінці червоних стрічок на Соломіїних плечах.
“Ой, прудка ж та швидка, як вода на бистрині! Чи впіймаю тебе, прудка дівчино, чи, може, втечеш од мене, як бистра вода весною в потоку, що доганяєш очима та й очиїма не доженеш”, – думав Роман, вертаючись додому.
Поки стара мати допленталась додому, проворна Настя вже роздяглася, поздіймала з голови стрічки та квітки і сховала в скриню. Прийшов і Роман. Мати загадала дочці подавати обід.
310
– Ну та й Соломія лепетлива була сьогодні в церкві!– обізвалась Настя, пораючись коло печі. – Стала коло мене та цілісіньку службу говорила до мене. їй-богу, не дала мені й молитись! Я насилу двічі-тричі встигла перехреститись. Та все оглядається, та крутиться, та повертається то сюди, то туди: ніяк не встоїть на одному місці.
– Ото гарно! А ти б, дочко, оступилась од неї та стала деінде. Де ж таки балакати, коли служба божа йде, – навчала стара Зінька.
– Цікаво знати, про що ж то говорила тобі Соломія, – обізвався Роман, краючи хліб та складаючи скибки на одну купу серед стола.
– Та все ж про тебе! Чогось ти неначе навис сьогодні їй на язик, – сказала Настя, – все розпитує та й розпитує про тебе. Не дала мені й богу помолитись гаразд.
– Що ж вона говорила про мене? – спитав Роман.
– Та все ж розпитувала, де ти гуляєш в неділю... – почала Настя та й не доказала. Вона глянула скоса на матір і замовкла. Очевидячки, їй ніяково було говорити про ту розмову з Соломією при матері.
Мати зирнула очима на Романа. В Романа очі аж світились од веселості.
“Чепляється до мого Романа...” – подумала Зінька, сідаючи за стіл, але про Соломію й слова не промовила.
Ще ніколи Роман не був такий веселий, як того дня за обідом. Він все говорив та сміявся з дівчат, що вони, не достоявши до кінця служби, бігли з цвинтаря, неначе овечки біжать ввечері з череди. Мати слухала й сміялась та милувалась сином. Вона ні одного сина не любила так, як любила Романа. Він був тихий та слухняний ще змалку, слухав матері й тепер. Стара Зінька була дуже богомільна, щонеділі ходила до церкви та молилась богу: і Роман вдався в матір, був дуже богомільний. Роман любив молитись богу, любив читати книжки, а найбільше церковні, хоч їх мало й розумів. У неділю він сідав по обіді за стіл, розгортав книжечки “житій святих”, котрі діставав в церковній школі, і читав їх голосно. Стара Зінька слухала, але нічого не розуміла з великоруської та церковної мови, котрими були написані ті житія. Син товмачив старій матері, оповідаючи написане в тих книжках своєю українською мовою, і тільки ці його оповідання й розуміла добре стара Зінька.
311
По обіді Настя зібрала з стола миски та ложки. Роман одіклав на стіл недокраяний окраєць хліба, згорнув у скатерть окрушки од скибок та кришки, виніс надвір і витрусив курям. Застеливши стіл чистою скатеркою, він дістав з полиці новеньку книжечку “житій”, сів за стіл і почав своїм звичаєм голосно читати. Настя мила ложки і не слухала того читання: вона нічогісінько не тямила з того, що читав Роман. Стара Зінька силкувалась слухати, сидячи на полу, але перегодя, не втямивши нічого, стала позіхати та все хрестила рота. Роман читав книжку, але його думки літали далеко од тих пущів, од того монастиря, де спасався святий, про котрого читав Роман. Все це чогось не припадало йому цього дня до вподоби. Він позіхнув з усієї сили, поклав книжку на полицю і дістав звідтіль Шевченкову “Катерину”. Цю книжку Роман купив в одного коробейника в містечку. Вже він прочитав її тричі, ал£ й тепер четвертий раз він читав її неначе вперше. І ніколи ще Катерина не припадала йому так до вподоби. Кохання молодої Катерини розбуджувало в йому думи, нагадувало йому про Соломію і дуже тривожило серце. Настя слухала й ложки мити перестала.
– Сину! покинь читати оту книжку, – обізвалася стара, – це не божа книжка. Ет!.. Ні се ні те!
Але стара проти волі слухала ту книжку і вислухала її до кінця. В хаті стояла духота. Старій Зіньці схотілося спати. В неї злипались очі.
– Піду я на причілок та трохи одпочину, – сказала Зінька.
– А я, мамо, побіжу гуляти до дівчат. Пустіть мене, мамо! – просилася Настя.
– До кого ж ти хочеш йти на гулянку? – спитала мати.
– До Соломії. Вона мене сьогодні запрошувала до себе: забіжу й до Марусі та й її візьму з собою.
Стара мати не втерпіла і навіщось аж губами цмакнула.
– Чого тобі йти до тієї Соломії? Іди лучче до Марусі, – сказала мати.
– А то чого так?–спитала дочка.
– Ет... Соломія – дзига. Пуста дівка, – сказала мати, виходячи з хати.
Роман глянув на матір і задумався. Йому було не до смаку, що мати гудила Соломію.
312
– Чим же вона пуста дівка? – спитав Роман неначе сам у себе.
– Мабуть, тим вона здається матері пустою, що проворна, та все пустує, та крутиться, мов та дзига, – обізвалась Настя.
– А як проворна, то хіба це погано? – сказав Роман до Насті.
– По-моєму, то це зовсім не погано.
– А по-моєму, то навіть гарно, що дівчина проворна, – сказав Роман, – хіба ж воно гарно, як дівка стоїть, мов пень, а ходить, неначе ступа просо товче. Я люблю проворних, жвавих дівчат, таких, як Соломія.
– І я люблю Соломію, – додала Настя, – господи, яка проворна та весела! і наговорить, і накаже, і нащебече, і наспіває тобі повні суха! Мені з нею і побалакати, й погуляти весело. Веселішої за неї дівчини нема на всі Терешки.
Настя таки не послухала матері: помивши ложки та прибравшись, вона забігла до Марусі, а з Марусею вкупі пішла до Соломії і вже надвечір вернулась додому.
Надходив вечір. Стара мати знов примітила, що вівці никають по дворі, незагнаті в свій час, і навіть воли стоять ненапоєиі. А Роман десь знову зслиз.
– Де це Роман?–спитала мати в Насті.
– Десь пішов через огород до криниці, – сказала Настя, – там же Соломія воду бере з криниці.
– Оце нависла йому на очі ота Сол.омія! Зовсім одбився парубок од роботи, – сказала спересердя мати.
А Роман знов став за тином під вербами, діждався, поки Соломія вийшла по воду, знов побалакав з нею, надивився на її блискучі очі. Соломія докоряла йому, чому він не виходить на улицю гуляти. Роман обіцяв вийти на улицю того-таки вечора.
– Побачимо, як то ти вийдеш на улицю. Тебе, мабуть, мати не пускає на улицю, як не пускає вона й Насті, – сказала йому Соломія.
– Парубки не питаються в матерів, як на улицю йдуть, – обізвався з-за тину зобіджений смішками Роман.
Настав вечір, тихий, теплий та погожий. Роман не втерпів; надів жупан і пішов на улицю, простуючи через сукупні огороди понад самим берегом річечки Раставиці. В березі було чути, як cniBa/vH на улиці дівчата десь далеко-далеко, неначе за лісом. Роман ішов на той гук швид-
313
ко, похапцем, аж сам собі дивувався, чого це він так поспішає та хапається, неначе до якої роботи. Поспішаючи, він загубив стежку, котра вилася й крутилася поміж кущами верболозу, калини та смородини. Він пішов просто через огороди, навпростець. Дівчача пісня манила його, як манить метелика квітка. Гук пісні було чути все ближче та ближче. Роман йшов навскоси через городи, поміж соняшниками та кукурудзою. Соняшники гнулись, кукурудза аж тріщала під його ногами. Він дійшов до тину. За тином під вербами сиділа юрба дівчат. Хлопці стояли коло їх і балакали та жартували з ними. Несподівано за тином зашелестіли соняшники та гарбузиння, затріщала кукурудза. Дівчата замовкли й жахнулись.
– Ой, собака за тином!–крикнула одна дівчина.
– Ой лишечко! може, ще й скажена, – засміявся один парубок.
– Ой дівчата! вовк за тином! їй-богу, вовк, бо блищить очима, – загомонів якийсь парубок.
Дівчата крикнули, раптово схопилися з місця і одбігли од тину.
– Де там взявся б той вовк? Чортзна-що вигадують! Вовки сидять у лісі, а на улицю не ходять, – обізвалась Соломія.
Соломія догадалась, який то був вовк: вона сміливо побігла до тину, до того місця, де було чути шелест соняшників.
За типом стояв Роман. Його темна постать ясно означувалась проти жовтогарячого неба на заході, неначе була намальована чорною фарбою. Роман впізнав Соломію.
– То ти, Романе?–спитала стиха Соломія.
– Атож!–так само тихо обізвався Роман з-за соняшників. – Ходи, Соломіє, ближче та побалакаємо трохи.
– Перелазь через тин та йди до гурту! – сказала Соломія.
– Не хочу: я не люблю гурту.
– Та йди-бо до нас! Якби тебе хто підсадив з того
боку, то, може, б ти й переліз, – сміялась Соломія.
Вона приступила до тину і взялася за кілок. Голова в неї була заквітчана м’ятою та жовтими гвоздиками. Дух прив’ялої м’яти розійшовся в свіжому повітрі. Тихий світ од заходу падав на Соломіїн вид. Роман углядів в темряві жовтогарячі гвоздики, котрі вінком лисніли кругом
її голови, а під гвоздиками чорніли її брови, блищали очі.
314
– Романе! чого ти трохи не щовечора стоїш за тином під вербами, як я беру воду з криниці? – спитала в його Соломія.
– Тим, що тебе люблю, – тихо обізвався Роман.
– Невже?–сказала Соломія і зареготалась.
– Чого ж це ти смієшся? Хіба я смішний? Хоч я не маю чорних брів, але все-таки тебе люблю. Я знаю, що дівчата люблять чорні брови. Але де ж я їх візьму, коли я такий вже на світ народився?
– То намасти сажею, то й будеш мати чорні брови, – сказала Соломія, і знов її дрібний регіт аж залунав попід вербами.
Роман і собі стиха осміхнувсь. Соломіїн веселий регіт дражнив його.
– Для тебе, Соломіє, я б ладен почорнити свої брови.
– Непотрібно: я й так тебе люблю, і без чорних брів.
– Невже! – аж крикнув Роман.
– Атож! Аджеж місяць буває ясний; а який він пишний!– сказала Соломія. – Та перелазь-бо до нас; ти, гордий сину гордої матері! Невже ти хочеш, щоб дівчата до тебе перелазили через тин?
– До тебе перелізу, розумного батька розумна дочко, і більш ні до кого: чаруєш ти мене своїми чорними очима.
Соломія засміялась од тих слів, як часом сміються люде од великого щастя. Вона одхилила голову назад. Чорні брови залисніли проти ясного рожевого неба. Роман простяг руки через тин, вхопив Соломію за шию і пригорнув її голову до своєї щоки. Запахла прим’ята м’ята та гвоздики. Соломине гаряче лице аж пашіло. Роман почув, що на його лице неначе повіяло огнем. Він обняв Соломію і тричі поцілував. Соломія випручалась і одхилилась од тину.
– Впекла ти мене своїми гарячими устами, дівчино чорнобрива: без тебе я не можу жити, без тебе мені й сонце не світитиме, без тебе мені й вік буде немилий. Приступи-бо ближче до мене! Чого ти одхиляєшся?
Соломія одскочила од тину. Роман не втерпів; його ніби якась сила потягла до Соломії. Він вхопився руками за кілки і перескочив через тин. Тин хруснув, два соняшники зламались і перегнулись до землі своїми важкими головами. Роман приступив до Соломії і взяв її за стан. І довго вони стояли вдвох і не чули, як дівчата співали
315
пісень. Роман забувся, що прийшов на улицю на часочок, щоб тільки почути Соломіїн голос та регіт.
– Твій голос, твій сміх я слухав би цілий вік, та й то, здається, не наслухався б, – сказав Роман.
– Коли ж твоя мати не допустить тебе до того, щоб ти слухав мій голос цілий вік, – смутно обізвалась Соломія.
– Моя мати дуже розумна людина і не вчинить нічого такого, що було б не до ладу. Ти, Соломіє, не знаєш моєї матері.
– Може, й не знаю, але моя мати знає... Я дещо чула з її розмови, – обізвалась Соломія, потім замовкла й задумалась.
– Романе! а чого ти так довго забалакався з Соломією? – гукнув з гурту Денис Односуменко. –Мабуть, вже час додому. Я вже вертаюсь. Ходім разом.
– Як ходім, то й ходім, бо вже пізня доба, – обізвався Роман. – Прощай, Соломіє!
– Прощай, Романе! А чи будеш тепер частіше виходити до нас гуляти на улицю?
– Хоч і щовечора, аби тільки ти виходила. А коли ти не вийдеш, то для мене й зорі не світитимуть. Прощай, Соломіє! Добраніч тобі!
Роман пішов з Денисом через вигін. Чорна ніч вже вкрила землю. Вигін чорнів, неначе пооране поле, а небо на заході ще трохи жевріло і пролискувалось наскрізь, неначе за селом за горами десь дотлівала пожежа.
Денис уже був немолодий парубок, такий, як Роман. Він одбував військову повинність, і його пустили ка строк додому. Він івчився в школі разом з Романом і приятелював з ним ще змалку, хоч на вдачу був зовсім не схожий на Романа. Денис був жвавий, проворний; парубок з його вийшов крутий на вдачу, запеклий, непокірливий і неслухняний. Він не міг ні в кого вибути й півроку на службі, бо не любив покорятись; навіть не все слухав свого батька, а про матір і вухом не вів. Денис часто сміявся з Романа, що він слухає матері, усе ходить до церкви, співає й читає на криласі, не Їсть скоромного в піст. Ще як вони обидва вчились в церковній школі, батюшка давав їм читати євангелію та усякі церковні книжки і потім велів розказувати про те, що вони прочитали. Роман зразу пристав душею до тих книжок, любив їх читати і докладно розказував потім у школі те, про що читав.
316
Денис брав книжки од батнЗшкгі, з неохотою читав п’яте через десяте і не міг з тямком розказати те, що завдавав йому батюшка. До тих книжок не лежало в Дениса серце. Батюшка розгнівався на Дениса і перестав йому давати книжки.
– А що, Романе? нависла тобі на очі Соломія... Восени будеш мене в бояри просити, – сказав Денис.
– Може, й справді восени буду просити. Час би вже й мені оженитись. Вже довго я одтягався; вже й мати чепляється, щоб я оженився, але якось мені ні одна дівчина ще й досі не впала в очі. А ця проворна Соломія аж голову мені заморочила.
– І ти думаєш справляти таке бундючне весілля, на котрому гуляють та п’ють три або й чотири дні?–спитав Денис.
– А хто його там думає! Якби на мене, я б його справляв тільки один день – в неділю. Як посватаю Соломію, то так і скажу Соломіїному батькові, щоб грали весілля тільки один день – в неділю, – сказав Роман.
– Авжеж так! А то п’ють в неділю, п’ють в понеділок, в вівторок...
– Та ще часом і в середу і в четвер. Та видумали якусь даровизну: надарують дві курки та гуску, а вип’ють шість або вісім відер горілки, – обізвався Роман.
– Та виїдять діжку капусти та діжку солоних огірків, бо їм на похмілля хочеться кислого, – сказав Денис.
– Та з’їдять хліба мішків зо три, та проп’ють карбованців тридцять або й сорок. В мене на весіллі нічого цього не буде. В понеділок скриють молоду, вип’ють по чарці та й додому! – сказав Роман.
– От так само і я зроблю, як буду женитись, – сказав Денис, прощаючись з Романом коло його двору.
Роман пішов у клуню спати, ліг на засторонку і довго не міг заснути. В його вухах лунали дівчачі співи; він неначе чув голос та сміх молоденької Соломії. Кругом його ніби розливались пахощі м’яти та повних гвоздиків, неначе Соломія стояла десь тут недалечко, заквітчана рутою, м’ятою та гвоздиками.
“Завтра скажу матері, що думаю засилати старостів до Соломії. Не знаю, що то скаже старий Филін Чечіт. Але він приятелює з матір’ю... Як зійдуться, то все балакають про святе та боже, та про нечисту силу, та про відьом. А мати цю розмову дуже любить”.
317
З такими думками Роман заснув міцним сном. І все йому снилось, неначе він стоїть поруч з Соломією, неначе од неї пахотить м’ятою та чорнобривцями та розлягається гучний її голосочок.
III
Од того часу неначе якась сила тягла Романа на улицю до дівчат. Як тільки було він зачує з свого садка Соломіїн голос, то так і простує через садки та городи на той голосок. Роман став пізно вертатись додому, вранці все засипав, все спізнювався до роботи на поле, а ввечері, вернувшись з поля, робив діло дляво, знехотя. Стара мати Примітила це і догадалась, що він ходить на улицю та гуляє до пізньої ночі.
“Що це сталося з моїм Романом? – думала Зінька, пораючись в хаті. – Був хазяйновитий хлопець, сам кидався до роботи без загаду, а теперечки все чогось ніби опинається, все чогось одникує од діла, а вранці засипає. Певно, якась дівчина нависла йому на очі. Але яка? Яку ж то невістку приведе він мені в хату?”
Стара Зінька таки випитала в дочки й довідалась, що Роман ходить до Соломії Чечотівни. Вона аж вжахнулась.
Після жнив якось одного дня вона почала приставати до сина.
– А що, Романе! вже давненько я хотіла тебе оженити, а ти все отягаєшся та опинаєшся. Я вже стара стала: не здужаю робити. Треба мені помочі. Може б, ти цієї осені оженився, бо й ти вже підтоптався в парубках. Для всього є свій час, а твій час швидко мине, бо й ти вже немолодий! І я стара стала, може, й незабаром помру, то й не доведеться мені побачити твоєї жінки.
Роман мовчав, втупивши очі в землю. Він був трохи соромливий, і йому стало ніяково.
– Думай, сину, думай тепер, поки твоя голівонька не сива, поки час твій не минув, – обізвалась перегодя Зінька.
– Я вже, мамо, надумався.
– А до кого ж ти думаєш старостів засилати? – спитала Зінька, і в неї очі стали цікаві.
– До Чечотової Соломії.
– До Соломії?–аж крикнула мати.
318
– Та до Соломії ж!–сказав син, не дивлячись матері в вічі.
– Ох сину! засилай ти старостів до якої іншої.
– Як не до неї, то й ні до кого, – сказав син і все дивився в вікно: він знав, що Соломія не припаде їй до вподоби.
– Ой, подумай, сину, попереду, та гаразд подумай! Соломія – крутілка. Не хотілось би мені таку крутілку за невістку брати.
– Чого ж вона, мамо, крутілка? Вона тільки проворна та жвава.
– Ой сину! з тих крутілок не виходить добрих хазяйок, – сказала мати, і її голос став трохи смутний.
– Коли ж я, мамо, і люблю її за те, що вона проворна. Хіба воно гарно, як дівчина сидить, як пень, а ходить, як сонна. Така й роботу робитиме, мов сонна.
– Та воно, бач, так, але мені здається, що Соломія з таких, що крутиться, вертиться й берега не держиться. Вона аж надто вже проворна: не ходе, а бігає та шугає, мов та птиця, не говоре, а лящить, верещить, аж одляски йдуть. Ох сину! думай та й добре думай, бо тому один час.
Стара мати аж зітхнула, оббираючи картоплю. Журба імлою впала на сині Романові очі. Він підвів свої тихі очі, глянув на матір і вийшов з хати. Впав смуток і на материні очі. Вона перестала оббирати картоплю, підвела очі на образи і неначе в бога просила поради.
“Ох, кого ж це він задумав брати? Кого він оце приведе в мою хату? Якусь дзигу, якусь крутілку, голосну, як дзвін, крикуху, тарахкотілку. А я люблю спокій, щоб в хаті було тихо”.
Увійшла в хату Настуся і почала роздягатись. Вона глянула на матір; мати сиділа така задумана та смутна, що Настусі аж кинувся в вічі її смутний вид, насуплені брови, густі рядки зморшків на похиленому чолі.
“Ой боже мій милий! – думала стара Зінька. – Багато невісток я маю, і всі вони як люде, а цей приведе в мою господу непосидящу, летючу невістку, неначе ту лісову птицю впустить в мою хату, що шугає по хаті, б'ється в вікна, аж шибки дзвенять. І вона житиме в моїй хаті до моєї жизності...”
– А! цц!–промовила Зінька голосно, ще й цмакнула губами.
319
“Як би мені бажалось, Щоб мій Роман, сам тихий, як голуб, взяз в мою хату невісточку, як сизу зозулю, тиху та покірливу та роботящу, щоб вона мені й до помочі стала, і мене послухала, і доглядала мене на старості літ”, – думала Зінька.
– А! цц!–знов промовила голосно Зінька, не здержавши своєї досади.
Дочка скоса глянула на матір.
“Що Це сталось з матір’ю? Щось думає нишком таке, що аж цмакає голосно”.
“Ой боже мій милий! Чи стати мені синові на дорозі, чи ні? Шкода й сина, шкода й себе... Треба людей попитати, чи не лиха, чи робоча Соломія. Не дай господи, як ще буде сердита, лінива та лиха: не люблю я того лінивства, бо сама зроду робоча! Шкода мені Романа. А він же в мене такий тихий та слухняний, хоч в вухо бгай!” – думала стара.
– А! цц! горенько мені!–знов не вдержалась стара і голосно промовила ці слова.
– Мамо! чого це ви акаєте та цмакаєте? Ви щось думаєте? – спитала Настуся в матері.
– Ат, дочко! Не питай, бо стара будеш. Я стара, то в мене й думок багато в голові.
“А! боже мій!–подумала Зінька. – Не до вподоби мені ота Соломія. Треба людей про неї розпитати. Вона служила в батюшки; треба буде побігти до його та розпитати. Хто ж лучче знає про неї, як не матушка”.
В неділю по обіді Зінька вийшла до молодиць посидіти та побалакати. Молодиці сиділи на призьбі коло однієї хати довгим рядком, а декотрі посідали проти них на траві, підобгавши ноги. Зінька пішла до їх і примостилася на камені, котрий лежав коло самісінького порога.
Хитро та мудро, здалеки вона завела розмову про Соломіїного батька Филона, а далі ніби так собі, випадком, почала розпитувати й про його дочку Соломію. Деякі молодиці хвалили Соломію, декотрі гудилу: одні говорили, що вона робоча, другі казали, що вона гуляща, дуже любить крутитись з хлопцями та реготати.
– Ой господи, яка вона пустотлива! Ще й змалку була така! – говорила одна молодиця. – Було перу сорочки в березі, а Соломія купається з дітьми та влове жабу, візьме в руку, підніме вгору та й ганяється за голими дітьми. А ті, голісінькі, тікають аж на вигін. Було в моїй
320
Перша сторінка автографа повісті “Не той став:
клуні з хлопцями все горобці дере та через рів плигає, не сказати б хлопець.
– А як було пасе коні вкупі з хлопцями, то сяде на коня та й ганяє на коні по полі, неначе парубіяка. Ніхто не сказав би, що то дівчина! Хлопець, та й годі! – говорила друга молодиця.
– А як збереться улиця під моїм огородом, то тільки її й чути: регоче та співає, співає та дуріє! Тільки її й чути! – говорила одна стара бабуся.
Зінька аж зітхнула, що Соломію більше гудили та судили, ніж хвалили.
“Вже нехай Роман вибачить, а Соломії я не візьму до себе в хату за невістку, – думала Зінька, вертаючись додому. – Ох, шкода мені сина!”
Зінька прийшла додому. Роман стояв у дворі, спершись на тин і втупивши очі в бездонне небо. Стара мати поралась в хаті, заходилась варити вечерю. А син все стояв на одному місці та дивився в далеч, неначе шукав поради в синього неба.
“Ой, журиться мій Роман, журиться! – думала стара, виглядаючи в вікно. – І роботи з його нема, і все ходить та сумує, мов з-за угла прибитий. Шкода сина, шкода й себе! Соломія служила в батюшки і вибула рік. Піду ще до батюшки та розпитаю про неї. В кого вже допитатись правди, як не в його? Та треба йому розказати і про мій сон... Ох, який страшний сон!”
– А що, сину! Чи думав ти? Чи надумався, чи, може, вже й передумав?–спитала Зінька солоденьким голосом в Романа, неначе хотіла піддобритись та підлеститись до сина.
– Думав я, мамо, думав, але ніколи не передумаю. Або до Соломії буду слати старостів, як ви поблагословите, або ні до кого.
Зінька важко зітхнула й голову похилила. Син так само засмутився.
– Потривай ще трохи, сину! Ще буду в людей питати, – перегодя обізвалась мати.
х– Нема, мамо, чого й питати. Я знаю Соломію. Не думайте, мамо, що я людей не питав. Кажуть, що Соломія – дуже добра людина й роботяща.
– Дай боже, сину, щоб була твоя правда. А все-таки потривай трохи. Це діло не можна робити похапцем. Більше ждав, а менше то вже підождеш, – сказала мати.
2\ –І. Нечуй-Левнцькии, т. ^
321
“Треба йти в неділю до батюшки: нічого не поМоЖеться; та й той сон мені з думки не виходить... Треба йти”, – думала Зінька.
В неділю по обіді Зінька прибралася в новішу одежу, наділа білу нову свиту, завертіла голову наміткою і пішла до батюшки. Вона увійшла в пекарню. Наймичка побігла й оповістила батюшці. Батюшка виглянув в пекарню. Вглядівши бабу Зіньку, батюшка покликав її в покої. Зінька увійшла в кімнату, сказала “добридень” і поцілувала батюшку в руку.
– Що скажеш, Зінько? – спитав у баби батюшка.
– Прийшла, батюшечко, до вашої милості по ділу, – сказала Зінька.
Зінька була висока й поставна, широка в плечах і на взір дуже кремезна людина. Сама старість не зігнула її рівного стану. В невисокій кімнаті баба Зінька показувалася ще вищою. Отець Гарасим, невисокий на зріст, сухорлявий, вже немолодий, в кафтані, котрий ніби поприлипав кругом його невисокої, сухорлявої фігури, здавався непоказним, невеличким чоловічком проти поставної баби Зіньки. Здавалось, ніби не баба прийшла по ділу до отця Гарасима, а назворіт: ніби отець Гарасим прийшов до баби Зіньки, і поважна баба вітала його, як господиня.
– Сідай, Зінько, – промовив отець Гарасим.
Він нікого з мол.одиць та бабів не просив сідати в себе, але це була баба Зіня. Треба було її посадовити, бо баба Зіня мала великий вплив на всіх бабів в селі. Зінька була баба над бабами. Її в селі усі поважали.
Баба Зінька і не одмагалась, і не одмовлялась. Вона неначе знала собі ціну і просто сіла на канапці, котра стояла під грубою. Батюшка сів на стільці коло столика.
– А що, Зінько! Може, задумала женити свого Романа? Вже час би його й оженити. Щось він дуже загулявся та загаявся, – промовив отець Гарасим.
– Ой, загаявся, батюшечко! Я сама це знаю. Все чогось отягується та й отягується. А він же в мене найменший, і ні один син мій не любив мене так, як він. Ще змалку він був добрий та слухняний: куди було не повернусь, він усе при мені. Але я, батюшко, не для того оце прийшла до вашої милості. Мені знов снилась моя покійна мати.
Отець Гарасим трохи не засміявся і ледве вдержався. Тільки по очах його було видно, що він осміхається в ду*
322
іпі. Але вид його буй поважний: перед ним сиділа баба Зіня.
– Як же тобі снилась мати? Це вже, здається, вона сниться тобі вдруге? Я пам’ятаю, що ти зимою говорила мені про свій сон.
– Ой, уже вдруге сниться мені мати, батюшко, та ще й так само, як і вперше. Оце позавчора тільки що я лягла спати та заплющила очі, аж мені сниться, неначе я сиджу коло стола десь ніби вже смерком. Коли це не то одчинились двері, не то й не одчинились, а серед хати стоїть моя мати в тій самій намітці, в тому самому убранні, в якому поклали її в домовину. Я її ні трішечки не злякалась. Вона приступила до мене ближче, може, так, як на ступінь або на два, та й каже: “Говорила я тобі раз, щоб ти завела в цьому селі празник мироносиць, як його справляють в нас у Яблунівці, а ти мене не послухала. Гляди ж мені, заведи й в цьому селі цей празник, бо буде тобі гріх од бога, як мене не послухаєш”. Та це й по цьому ділу й пришла до вас, батюшко. Дозвольте мені і всім молодицям завести цей празник, як справляють його в Яблунівці; бо, може, ви пам’ятаєте, що я вийшла заміж сюди в Терешки з Яблунівки.
Отець Гарасим насупив брови. Очевидячки, йому не подобались ні бабині сни, ні клопіт, який йому прийшлось би мати ради цієї бабиної благочестивої примхи.
– Але ж щоб справляти жіночий празник мироносиць, треба вам, молодицям та бабаїм, мати свій образ мироносиць, треба мати дванадцять здорових ставників, а для образа треба хоч невеличкого кіота, – сказав отець Гарасим і підняв свій голос на кільки нот вгору. Але він швидко схаменувся і знов заговорив ласкавіше й тихіше: перед ним сиділа баба Зіня.
“Розносило оцю бабу з дурницькими снами. Прийдеться мені самому їхати до Білої Церкви або й до Києва замовляти майстра, щоб зробив кіот. Буде мені чимало мороки та клопоту. їдь, торгуйся з майстрами, гай час... Бодай тебе, бабо, взяла лиха година... Але... баба заведе нове велике свято в селі. Зійдеться народ; найматимуть панахиди; перепаде зайвий десяток карбованців...” – думав отець Гарасим, і його поморщене чоло знов розгладилось; очі повеселішали, голос став ще ласкавіший.
– Але, Зінько, для цього нового свята прийдеться стратити чимало грошей: треба ж поставити “громад-
21*
323
СЬкий обід” для старііїйий, для гтівчйх, для старців. Де ж ви наберете грошей?–спитав батюшка.
– Ми, батюшко, вже й маємо сотеньку карбованців, – сказала баба Зінька тихо, неначе оповіщаючи якусь тайну, – а ще з п’ятдесят зберемо по селі. Старостиха вже пожертвувала двадцять п’ять карбованчиків, а я даю п’ятнадцять. Та й другі молодиці склались, хто чим спромігся. А підемо по селі, то, бог дасть, хрещений мир спроможеться, і решту зберемо. Аби тільки ви, батюшко, дозволили нам та допомогли й порадою й всім. А грошей ми роздобудемо.
Баба Зінька при цих словах прижмурила праве око, і погляд її став неначе трохи хитрий, але в ньому світився розум. Батюшка мовчав.
“Ой, накинуть мені оці баби багато клопоту!” – думав він, похиливши свою голову. Розумна Зінька догадалась й постерегла, що в батюшки в голові снується щось несприяюче для її замірів.
– Ой, прошу вашої милості і я, і моя сестра, і старостиха, усі просимо вас: і дозвольте, і допоможіть нам, бо першого разу снилась мені мати веселою та ласкавою, а цей раз снилась вже неласкавою. їй-богу моєму! аж сердито глянула мені в вічі... А вид в неї такий чорний став, неначе землею припав. Я аж затрусилась, як прокинулася... Боюся, батюшко! Знаю, що знов прийде вона до мене у сні...
– Як прийде знов твоя мати, то ще й поб’є тебе. Ну-ну, Зінько! Нехай вже буде так, як ти кажеш, – обізвався отець Гарасим і глянув їй в вічі гострим поглядом.
Чорні, гострі бабині очі стали зразу спокійні; чималі, виразно обведені й випнуті уста весело осміхнулись, а з-під уст забіліли усі цілісінькі довгі міцні зуби, вже трохи пожовклі. Зінька підвела вгору свою чималу, як у чоловіка, голову. Білі широкі кінці намітки заворушились на широких плечах. Довгобразий, схожий на грецький вид її став веселий.
– Чи спроможешся ж ти встигнути з цим ділом до великодня, бо неділя мироносиць всього через два тижні після великодня; треба поспішати, – сказав отець Гарасим.
– Знаю, батюшко, знаю. Будемо поспішати. Піду сама по хатах, пошлю сестру Марусю, пошлю старостиху та ще кількох молодиць. Будемо збирати і гроші,
324
пашню, і борошно, хто що дасть. Будемо пашню продавати, то, може, і набіжить до великодня ще на півсотні. А ви же, батюшко, замовте майстрів, щоб починали кіот та образ. Оце я й гроші вже взяла з собою.
Зінька витягла з рукава хусточку, вив’язала з узла бумажки і поклала на стіл перед батюшкою. Вид її став ще веселіший. Вона знов сіла на канапці, почуваючи потребу побалакати з батюшкою.
– Кого ж ти думаєш посилати по селі? Хто буде за побірниць?
– Та поперед усього саму себе пошлю, батюшко! – сказала Зінька осміхнувшись. – Та старостиху, та свою сестру.
– Може, пошлеш Варку Колодиху? Вона богомільна і щонеділі ходить до церкви.
– Вона, батюшко, й богомільна, але я її не пошлю за побірницю. Вона й до церкви усе ходить, але... Ні-ні, не її я пошлю.
Зінька запикнулась: вона була неосудлива і не хотіла судити Варку, та ще й перед батюшкою.
– Може, стару Гришиху?–спитав отець Гарасим.
– Ні-ні, не її батюшко!
Зінька тільки похитала головою кільки разів, але не сказала, через що вона не хоче посилати Гришихи: Гришиха була дуже лиха, осудлива, ще й любила хилити горілку.
– То посилай кого знаєш. Ти вже лучче знаєш людей, та ще й молодиць, ніж я.
– Я пошлю вартних... – сказала Зінька, і вид її став поважний.
Вона трохи помовчала: думала, як би розпитати батюшку про Соломію, з чого почати, щоб і довідатись про Соломію, і не осудити молодої дівчини. Думала баба, думала, як би так хитро, мудро й непримітно перескочити од святих мироносиць до Соломії, щоб не було знать і сліду, але нічого хитрого не надумала та й плигнула одразу, як у провалля, і спитала просто:
– В вас, батюшко, служила Соломія, – почала Зінька.
– Чия це Соломія?
– Та Чечетова Филонова ж. Здається, вона в вас рік вибула? Чи робоча вона, батюшко?
– А що? Може, твій Роман надумався її сватати?
– Та... – сказала Зінька і махнула рукою на повіт-
325
pi, – чи думає, чи не думає, а так... трохи йому впала в очі. А вона якась стрибка та проворна.
– Та вона проворна: це правда, але, сказати по правді, дуже робоча, робить діло швидко, скрізь встигне; що не загадай – скрізь увинеться. Та й на вдачу вона добра, не сердита.
– Ой батюшко! А я боюсь, що вона дуже вже любить ті співи, танці та смішки. Крутілка, та й годі!
– Це не вадить, бо вона молода. Адже ж, Зінько, і ти колись співала та крутилась, як була молодою.
– Ой, співала! Нема що казати, – промовила Зінька осміхаючись.
Вона махнула рукою і потім поклала руку на коліно. На білій свиті її здорова, як у чоловіка, рука з дуже довгими товстими пальцями чорніла, неначе вилита з заліза.
– Соломія, бабо, з таких, що “на улиці перед веде, а на полі серпом гуде”, як приказують люде: вона з півроку була в мене за няньку, а півроку за куховарку. Дітей вона добре гляділа й жалувала. Видко, що вона серцем добра, хоч і крутілка, як ти кажеш.
Зінька встала, випросталась на цілий свій зріст. Намітка на плечах загойдалась. Встав і батюшка. І здавалось, що не батюшка випроваджує Зіньку, а поважна Зінька випроваджує з своєї господи отця Гарасима.
Зінька узяла в свою кремезну руку невеличку сухорляву білу руку отця Гарасима, поцілувала й розпрощалась.
– Ну, боже тебе благослови! Господи пострічай! Дай боже час добрий! – сказав на прощанні отець Гарасим.
– Ой, великий спасибі вам, батюшко, за те, що ви мене втішили за Соломію! Ой господи мій, як я боюся за свого Романа! Так мені його шкода, так жаль, як не було жаль ні одного сина. Ні одна дитина не горнулась так до мене змалку, як він. Чи було пораюсь в хаті, чи полю на огороді, він все коло мене, слідком ходить за мною і не оступається від мене. Як було полю грядки, або підсапую капусту, або підгортую картоплю, він усе слідком ходить за мною та все питає: “Чи не винести вам, мамо, води? може, ви пити хочете? може, вам хліба вкраяти та винести?” А як було в неділю ляжу спочивати під причілком на призьбі, то він 'вирве здорову, як сито, лопушку, сяде коло мене в головах та й каже: “Спіть, мамо, а я буду од вас одганяти мухи”. Тй-богу моєму, правду
326
кажу! Ой, коли б не була Соломія лиха та ледача! Боюся за сина, більше як за себе. Шкода мені буде мого Романа.
– Не бійся, Зінько, не бійся!–сказав отець Гарасим на прощанні.
Баба Зінька не вдоволилась тим, що їй говорив батюшка про Соломію. Вона зайшла ще до матушки, нібито побалакати, вийняла з пазухи в хусточці незвичайно здорового цукрового гороху, щоб нібито похвалитись, і дала матушці на насіння, а тим часом в розмові поміж горохом, маком та капустою довідалась, що за людина – Соломія. І матушка хвалила Соломію. Зінька розпрощалась і вийшла з хати. Вона була така рада, така рада, неначе того дня був Великдень. В баби неначе й ноги стали молоді. Вона не йшла додому, а ніби самі ноги несли її. Люде, стрічаючись з бабою, аж дивувались, чого це завсіди поважна Зінька так швидко чимчикує вздовж улиці, і така веселенька, неначе тільки що випила в когось в гостях чарочок зо три горілки з стрючкуватим перцем.
– Що це таке сталося з бабою Зінькою? – говорили молодиці оглядаючись. – Йде так швидко, трохи не підскакує, ніби от-от пісні заведе серед улиці!
А баба Зіня раділа за свого Романа.
“От буде радий Роман! Піде його смуток на очерета, на болота та на пущі”, – думала баба, несучи додому радісну звістку для Романа.
IV
Зінька прийшла додому, увійшла в сіни. Чує вона, в хаті хтось говорить з Романом. У сіни через зачинені двері доходив чийсь голос, товстий, навіть трохи сердитий.
“Одже голос мені по знаку! – подумала баба Зінька, прислухаючись під дверима до голосу. – Але чий же це голос? Ніяк не впізнаю. Якогось гостя бог послав”.
Баба Зінька одчинила хатні двері. Просторна світлиця була освічена дуже ясно через причілкове вікно. За столом сидів смуглявий, довгобразий та сухорлявий чоловік. Сонце сипалось в вікно на його спину; смуглявий вид неначе мрів у сутінку; і тільки виразно світились кінчики довгих товстих вусів, котрі ніби були обсипані сонцем.
327
Роман сидів на лаві, коло самісінького стола, спершись обома ліктями на стіл.
– Добридень вам! – сказала баба Зінька, ставши серед світлиці. Вона довгенько придивлялась, прижмурювала свої старі очі і впізнала Филона Чечота.
“Ото диво! Тільки що була в мене промовка про дочку, а це й сам батько шусть до мене в хату! Це недурно! Неначе знав Филін, що я ходила на розвідки до батюшки та розпитувала про його дочку. Це недурно. Це воно проти чогось!”
Филін встав і приступив на ступінь до баби Зіньки. Високий надміру, тонкий станом, Филін був ще вищий од баби Зіньки і трохи не черкався тім’ям об сволок. Його чорні, незвичайно гострі й блискучі очі впали не на Зіньку, а вище за Зіньчину голову, десь на верх мисника. Филін, розмовляючи, ніколи не дивився людям в вічі, а все кидав очима неначе в порожній простір, втуплював їх в повітря, неначе придивлявся в далечі до тих людей та подій, про котрі він любив часто оповідати.
Филін був дуже богомільний. Він ходив до церкви і на службу, і на вечерню, і на утреню, приходив до церкви ще раніше за батюшку. В церкві Филін ставав коло самого іконостаса, гасив завсіди ставники й свічки, зривав гноти на свічках своїми чорними пучками, зривав помаленьку, не хапаючись, неначе робив яке святе діло. Зірве гніт з свічки, гніт ще горить або тліє в пучці, а Филін спускає руку вниз помаленьку, неначе огонь його й не пече, ніби в його пальці залізні, як щипці або давильця, а потім не кидає гнота додолу, а ніби покладе на помости, ще й настопче чоботом. Филін дуже любив розказувати про гроші, що горять в землі, про закопані скарби, про відьом, про знахурів, про нечисту силу та про свої сни, розказував, що сам на свої очі бачив уночі ті усякі чуда, бачив, як горять на “діянія” гроші, бачив відьом, бачив нечисту силу.
Филін був гордовитий чоловік, не любив, як хто не йняв віри його оповіданням, сердився і навіть гримав. Розказуючи про всякі чуда та страховища, він багато прибріхував, але люде йняли йому віри, а найбільше баби та молодиці. Він часом заходив до баби Зіньки і любив розказувати їй про усякі чуда. Баба Зінька була дуже вважливою його слухачкою. Любив слухати його оповідання і Роман, хоч і постерігав деякі його брехні.
328
– Чи це ви, Филоие? а я проти світу вас і не впізнала.
Баба Зінька, привітавшись з Филоном, попросила його сісти за стіл, а сама скинула з себе свиту, повісила на жердці і сіла проти Филона на ослоні.
“Сам бог посилає до мене оце Филона. І не думала й не гадала про його, а він вже сидить тут у мене за столом і неначе мене жде... Це воля божа. Соломія буде моєю невісткою”, – думала Зінька, поглядаючи на Филона.
Бабі Зіньці страх як хотілось сказати Романові, що вона принесла добру звістку про Соломію, хотілось втішити засмученого хлопця, та вона при Филонові мусила мовчати про це діло, аж язика собі прикусила.
“Ой скажу, ой не видержу!” – думала баба Зінька.
Вона зумисне глянула на Романа дуже веселими очима. Очі аж ніби сміялись.
“Може, Роман хоч догадається, що я принесла веселу звістку. Ой скажу! Ой не втерплю! А! і чаго це не в добрий час принесло цього Филона? Ой лишечко! Аж сам язик лізе з рота!”
І баба Зінька зубами прищикнула язика: вона таки вміла гнуздати цього прудкого бабського коня.
– Де це ви, Зінько, були? – спитав Филін.
– Оце ходила до батюшки порадитись про празник мироносиць...
– Чи дозволив же батюшка справляти празник? – спитав Филін.
– Спочатку чогось трохи ніби похнюпився, чогось зашамутався, а потім, як почала я розказувати йому, що мені снилась мати, він згодився і поблагословив, – сказала баба Зінька.
– От і добре! І в нас буде, як і в людей. А то все якось старі звичаї переводяться, а це недобре, – обізвався Филін.
– Авжеж недобре, – сказала Зінька і розказала Филонові, як їй вже вдруге снилась мати.
– Кажете, що вам уже вдруге сниться мати. А це недавно й мені приснився такий дивний соп! – промовив Филін.
Саме в той час рипнули хатні двері. В хату увійшов Денис, поздоровкався і почоломкався з Романом. Зінька попросила його сісти. Денис сів на лаві поруч з Романом.
329
Филін скоса поглянув на Дениса: він був сердитий, що Денис перебив йому розмову. Филін не любив Дениса,
постерігав, що Денис не йме йому віри, що й поза очі
сміється з його. Филін насупив брови, але знов розпочав своє оповідання.
– Снилося мені оце недавно, що ніби прийшов до
церкви з батюшкою вдвох. Батюшка одмикає двері, а я стою коло його. Одчинив він двері, коли дивлюсь, церква повнісінька меду. Увесь поміст залитий медом до самісіньких східців коло іконостаса. Мед усе прибував, як вода в річці весною. Жовта, чиста патока аж лиснить проти сонця. Дивлюся я, мед вже ллється через поріг. “Ото шкода, що нема в що збирати! –кажу я. – Пропаде багато меду: поллється у цвинтар”. А батюшка десь ніби закачав рукави, та давай пригорщами збирати мед, та виливати назад у церкву. А я ніби й собі позасукував рукави, та все хапаю той мед пригорщами, та виливаю у
церкву. А мед все прибуває та прибуває, вже через поріг
річкою ллється. Та на тому я й прокинувся.
– Ото дивний сон! Скажіть! Ой господи! І проти чого б той сон снився? – обізвалась Зінька.
Денис торкнув ліктем Романа. Веселі Денисові очі ніби реготались. Дегіис глянув на Романа, Роман осміхнувся.
Филін насупив брови, кинув очима на Дениса і впізнав по його очах, що той сміється. Филін ще гірше насупився; товсті, густі брови неначе покорчило, голос став поважніший і навіть трохи сердитий.
– Думав я про той сон, вгадував, проти чого то воно таке снилось, та ніяк не вгадав. Ходив я до старих дідів: і до Онупрія, і до Оверка, та й ті нічого не вгадали. Та це вчора я ходив в Пилипчу аж до Гарасима, того, що живе сам в землянці та богу молиться. Та вже аж той мені розтовмачив.
– Що ж він сказав? Проти чого то воно? – спитала зацікавлена Зінька.
– Казав Гарасим, що цей сон проти того, що в нашій церкві дуже гарно співає півча; так гарно, як ні в одному селі; той мед – ніби ті співи в нашій церкві, – сказав з повагом Филін.
– Може, й так, може, воно й справді так, бо в нас таки й справді так гарно співають, як у Києві, – сказала баба Зінька.
330
– А мені здається, що воно так собі приверзлося вам, як мені тієї ночі приснився ведмідь, та такий здоровий, як бугай, та ніби бігає по нашому дворі та хвицає лапами. А проти чого б це снився мені той ведмідь? Ні проти чого. Так собі приверзлося, та й годі!–обізвався Денис.
– Так собі... Говори! В кого язик довгий, тому буде так собі... – сказав Филін поважним голосом, – де ж воно так собі! Все то воно до чогось йдеться та приходиться, як ниточка до клубочка.
Денис одхилився за Зіньчину спину і осміхнувся до Романа.
“Еге! Адже ж це прийшов до мене в гості той, що незабаром буде моїм сватом. Швидко прийдеться до його дочки старостів слати. Треба в його запобігати ласки: вітати та частувати”, – подумала Зінька і встала з ослона.
– Слухала б вас, Филоне, та й не наслухалась, а вже час і полуднувати. Де ж це моя Настуся загаялась? – сказала Зінька.
– Пішла до дівчат в гості, – обізвався Роман.
– Побіжи ж, сину, в хижку та принеси пляшку з горілкою, а я заходжуся поратись коло печі, – сказала Зінька.
І Зінька почала запобігати ласки в Филона: набрала в полумисок холодних вареників, що зістались од обіду, зібрала з глечика сметану й поставила на стіл, нарізала сала. Роман приніс з хижки горілку. Зінька почастувала гостя, почастувала й Дениса: вона примітила, що її дочка впала в очі Денисові, а Денисів батько був багатенький.
Филін випив чарок зо дві горілки, закусив варениками, став жвавіший і розбалакався. Розказував про своє жито, про свою ярину. Хліб в його того року вродив добре. Филін був дуже радий цьому.
– Хвалити бога, й озимина, і ярина цього року в мене добра, багато краща, ніж торік, – та тут мені, Зінько, лихо трапилось. А! бодай не казати. Якась лиха людина вчинила мені капість, – сказав Филін, і його ясні очі неначе аж пригасли. Він і голову похилив.
– Яка ж там біда трапилась?–спитала Зінька.
– Якась лиха людина закрутила на моїй пшениці аж двадцять закруток! Таки так покручувала з усіх чотирьох боків, ще й одну закрутку закрутила на самісінькій середині!
331
– Ой боже мій! – аж крикнула Зінька. – Ото скажіть! І є ж такі лихі люде на світі.
– Здається, нікому я й лиха не бажаю, а хтось мені вчинив таку капість, – сказав засмученим голосом Филін.
Денис одхилився за Зіньку і реготався, поглядаючи на Романа.
– Це я йому понакручував закруток, – сказав тихісінько Денис до Романа і тикнув себе пальцем в груди.
Роман усміхнувся і глянув докірливими очима на Дениса, ще й похитав головою: не в міру, моє, жартуєш ти.
– Прийдеться йти до баби Вівді, – сказала Зінька, – кажуть, вона одкручує закрутки.
– Піду оце на вечерню та спитаю попереду в батюшки, може, він мене якось порадить, – обізвався понуро Филін.
Зінька знов почастувала Филона. Филін не одмовлявся і, здається, забувся про своє горе: він знов розбала^ кався.
– Дядьку Филоне! Чи то правда, що ви бачили, як гроші горять? – спитав Денис.
– Авжеж бачив! Ще я тоді був парубком, таким, як оце ти, та на “діянія” ми дзвонили вдвох з другим парубком в усі дзвони. Дивлюся я з дзвіниці, а на дяковому городі горить аж в двох місцях саме коло тину; в одному місці горить червоним огнем, а в другому білим. Ото де горить червоним огнем, там закопані червінці, а де горить синє або біле, там закопано срібло та мідяки. Я бачу з дзвіниці, а другий парубок нічого не бачить. А воно горить так, аж на дяковій хаті сяє та блищить. Питаю я парубка, чи ти бачиш? А він каже: “Не бачу”. А я бачив, бо то мені так бог дав, – сказав гордовито Филін і все чогось дивився на мисник, неначе він і тепер бачив одлиски од червоного та синього огню на миснику.
– А чом же, дядьку, ви не викопали тих грошей, коли бачили, де вони горять? Я б зараз пішов з штилем та виштиляв місце, викопав би гроші та накупив би собі волів та коней... – сказав Денис.
Денис натякав “а бідність дядька Филона.
– Еге! так то й викопати! Не кожний потрапить це зробити. Викопати то не штука, та взяти гроші трудно, бо їх стереже сатана, не при хаті згадуючи, – сказав Филін.
332
– Сатана! – аж крикнула Зінька. – Ой боже мій! Ото страх!
– А чом же ви, дядьку, не прогнали сатани? Прогнали б його, а гроші забрали б собі в скриню, – сказав Денис.
– Еге! так то й прогнати! Тоді я був молодий та дурний, то ще не знав, як його прогнати.
– А тепер вже знаєте? – спитав Денис і глянув на Романа, ще й ліктем торкнув його під бік.
– А тепер знаю, та це трудне і небезпечне діло, – сказав Филін, – ти думаєш, що сатана так і пустить самохіть до закопаного скарбу? Він наведе на чоловіка таку ману, таке страхіття, що й про гроші забудеш.
– Ой боже мій! я б і грошей тих не схотіла через той страх. Цур їм, тим грошам, коли коло їх стоїть така страшна сторожа, – сказала баба Зінька.
– Бо в вас, Зінько, і своїх грошей є доволі, а в кого
їх нема, той не побоїться і страшної сторожі, аби забра
ти гроші, – сказав Филін.
В той час у хату увійшла Настуся, промовила “добридень”, уклонилась Филонові і стала коло печі.
– Де ти, дочко, так барилася? – спитала Зінька в дочки.
– Ходила до дівчат гуляти та посиділа трохи з Соломією, – обізвалася Настуся.
Настя, побачивши, що Соломіїн батько сидить в гостях в матері, догадалась, що ці Филонові одвідини тра
пились недурно. Вона глянула веселенькими очима на Романа, а далі перевела очі на Дениса. Рум’яний, повновидий Денис осміхався до Настусі. Він вже давненько любив Настусю, і в його вже накльовувалась думка її сватати. Йому хотілось побалакати з Настусею, але він не насмілився перебивати Филонової розмови. Филін почав розказувати, де закопані гроші коло села. Він дуже любив розказувати про це, говорив, що знає ті місця, про котрі ніби розказували йому старі люде, розказував його дід, ще як він був малим хлопцем. Филін потай од людей не раз ходив в ті місця з штилем, але нічого не виштиляв і тільки часом натрапляв штилем на камінь. Настя, стоячи коло печі, слухала ті оповідання, неначе цікаву казку.
– Чом же ви, дядьку, не викопаєте тих грошей, коли ви знаєте, де вони закопані? – спитав Роман.
333
– Еге! Чом та чом! Піди ж сам, та спробуй, та тоді й казатимеш: чом та чом? – обізвався Филін.
– А ви ж, дядьку, хоч раз пробували? – спитав Денис.
Дядько похилив голову, подумав, трохи помовчав, а далі почав розказувати, мішаючи те, що йому оповідав дід, з своїми вигадками, котрим і він сам, мабуть, не йняв віри.
– Ще давно, як я був малим хлопцем, – почав Филін, – до мого діда прийшов з Одеса один старий чи запорожець, чи, може, гайдамака – вже не пам’ятаю. Той старий запорожець був родом з нашого села, але проживав в Одесі. Ото прийшов він до мого діда в гості; розбалакались вони про давню давнину, а старий запорожець і розказав моєму дідові та батькові, що за нашим селом в лісі, в урочищі Григорах, коло скелі закопано великий скарб. Три якісь багаті пани втікали од гайдамаків та запорожців з України в Польщу та й закопали своє добро: й гроші, і золото та срібло коло скелі в льоху, ще й камінням заклали той льох зверху. Вже як я став парубком, дід показував мені те місце. І тепер там, коло скелі, де росте стара кислиця, є прикмета, ніби невеличка западина. Але дід казав, що той скарб стереже нечиста сила і не кожний може його взяти. Як померли мій дід та батько, приснилося мені, ніби в хату увійшов той самий старий запорожець та й каже мені: “Піди в Григори та одкопай скарб, але не бери собі тих грошей, а оддай в “казну”, бо там лежить така велика сила грошей, золота й срібла, що мужик йому й ради не дасть; але попереду спитай царя, щоб дозволив викопати той скарб. Іди, каже запорожець, копай, бо тільки ти й проженеш нечисту силу”.
Ото дід, сказавши це, ніби вийшов з хати. Через тиждень – чи воно мені так снилось, чи привиджувалось, чи мене вночі щось водило, цього вже добре й сам не тямлю... Ніби взяв я заступ та пішов до лісу викопувати той скарб. Копаю я та й копаю, коли це з ями вискакує чорний кіт. Тільки що він вискочив, як зніметься вихор, як підніметься буря! Крий боже! Таке крутить, що й господи! Ліс шумить, аж реве. Дерево аж скрипить, аж тріщить, аж додолу гнеться. Потім зразу вітер впав, і стало так тихо, як у хаті на печі. Глянув я вгору, аж поверх лісу небо сяє, а з неба спускається на коні якийсь пан
334
чи лйцар, здоровий та з лиця білий. Кінь під ним баский та білий, а лицар увесь у золоті та в сріблі; і з його, й з коня золото аж крапає. Спустився він до мене; дивлюся я, а в його в руках золотий хрест. Дає він мені цілувати хрест. Я поцілував хрест, а той лицар чи козак каже до мене: “Шли попереду до царя “бомагу”, щоб тобі дозволив копати цей скарб, і оддай скарб у “казну”, а собі забери тільки червінці, невелику частку того скарбу, то й стане й тобі, і твоїм дітям, і твоїм унукам...” Сказав він це та й щез, неначе в лісі полум’я погасло. І я не знаю, чи я й справді був там в лісі, чи то воно мені привиджувалось, бо воно було мені з небес, од бога...
Денис глянув на Романа й осміхнувся. Настя замітила той осміх і собі осміхнулась. В селі знали, що Филін, що б не розказував про себе, то все прикине, що то йому було з небес.
– Ото через рік після того надумався я піти в ліс та спробувати, чи не викопаю я того скарбу, – почав знов Филін.
– Випийте хоч чарочку попереду, а то ви все розказуєте та розказуєте, а чарка стоїть, як сирота, – сказала Зінька і почастувала Филона.
Филін випив, закусив вареником, вмоченим в сметану. Сметана замазала йому вуси; він втер їх рушником, але під носом зісталася чимала біла смуга. Настуся затулила вид рукавом і сміялась, одхилившись до печі. Роман осміхнувся.
– Ото через рік, а може й через два, вже не пам’ятаю гаразд, якось літом після Петра найняв я молебень, а вночі ще помолився і дома, вдарив три поклони перед образами, взяв заступ та й пішов у глупу ніч у ліс. Копаю я та й копаю, вже аж угрівся, аж піт з лоба крапає. Коли чую, під заступом розколина. Я стривожився так, що впустив з рук заступа, а заступ так і пірнув у розколину, а там на дні так і брязнули червінці та карбованці. Я побіг додому, взяв другого заступа та й зновтаки копаю. Коли це як зашумить ліс, як зніметься вихор! Я підвів очі вгору, дивлюся, аж на дереві скрізь на гілках висять вішальники, а вітер так гойдає ними, що вони аж черкаються один об другого ногами. Загримів грім, затріщали дуби в лісі, блиснула блискавка. Глянув я додолу, аж з розколини висовується сатана...
335
– – Сатана! Ой боже мій! Дух сйятий при нас fa гірй хаті! – аж крикиула Зінька і перехрестилась.
Настуся вирячила на Филона перелякані очі. Навіть Денисів вид став спокійніший та поважніший.
– Який же він, той сатана? – спитав сміливо Денис.
– А який же він? Чорний, як чорт: голова, як копиця, на голові чорні роги, а очі, як кавуни. Відомо, сатана, як є сатана, – сказав поважно Филін, – вискочив сатана з-під землі та й загув у лісі, неначе птиця, шугнув поверх лісу, тільки в лісі загуло, – сказав Филін і все дивився на верх мисника, неначе він і тепер бачив там в кутку сатану.
– Ой боже мій, як страшно! – обізвалась Настуся. – Тепер я вночі не спатиму.
– Може, ввечері побоїшся і з хати вийти? – спитав Денис в Настусі.
їй-богу моєму, що боятимусь і з хати вийти. Ой страшно! – сказала Настуся.
– Сатану я прогнав, бо то мені дано з небес, од бога, – знов почав брехати Филін, – але скарбу не взяв. Тридцять років буде тому, як я послав “бомагу” до царя, щоб дозволив мені викопати той скарб. Це коштувало мені три карбованці. Але одповіді і по сей день нема. В мене й квиток є з пошти.
– Ой господи милостивий! Якби я побачила таке страховище, то там би на місці і вмерла, – сказала баба Зінька.
– Одже я й не вмер. Бог хранив! бо то мені дано з небес, – обізвався Филін.
– Невже-таки ті всі закопані гроші стереже сатана? А от же наш Грищенко виорав на полі горщечок срібняків та мідяків – і не бачив ніякого сатани, – сказав Денис.
– Е! бо то, бачиш, він виорав вдень. А вночі інша річ: вночі то вже його нечистого і сила і воля, – сказав позажно Филін.
– То ви б, дядьку, пішли в Григори вдень, коли сатана не стереже червінців, та й викопали б крадькома од його, – сказав Денис. – А навіщо треба доконечне копати вночі, щоб здибатись з сатаною?
Филін тямив добре, що він прибріхував, втямив правдивість Денисових слів та й змовчав, неначебто Денисові
336
слова неварті були вваги: “Говори, мов, дурню! тямиш ти з носа та в рот”.
– Ну, що то воно за знак! Кажуть, що десь є чорт, а я його й досі не бачив, який він на масть! А мені б дуже хотілось побачити, яка в його пика, – сказав Денис.
– Бійся бога, Денисе! А нащо він тобі здався? – сказала Зінька.
– Еге! так то й побачити його, – сказав Филін. – Це не всякому дано. От я то бачив його ввечері на греблі. Надивився я раз в Павла Дорощука на картину, де намальований страшний суд: а там їх намальована ціла метка. Ото ввечері їду я з поля кіньми, виїжджаю на греблю, коли дивлюсь, а він, неначе маленький чорний хлопчик, хлюпається у воді та й вискочив на греблю, вишкірив до мене білі здорові зуби, як лопатні, та знов хлюп у воду! Це не кожному дано. Про це нема чого й балачку точити.
– Ой боже мій! – аж зітхнула Настя од страху.
Баба Зінька тільки перехрестилась мовчки і зашепотіла тихенько молитву.
– От ніхто не знає відьом на селі, а я їх усіх знаю і зараз впізнаю відьму, чим би вона не перекинулась: чи собакою, чи кішкою, чи свинею, чи білим клубком, бо то мені дано з небес, – говорив дядько Филін, – ще з років десять попереду якось йду я з весілля вже в глупу північ поза селом, йду проз хрест, що стоїть за цариною, а поперед мене біжить біла собака. Я йду далі, а вже поперед мене котиться білий здоровий клубок, а далі з клубка стала біла кішка, видряпалась на хрест та й сіла на перехресті. Я зараз-таки впізнав, що то відьма і яка відьма, та й кажу до тієї кішки: “Та не мороч мене, Тетяно, бо я тебе впізнав. Ти Тетяна!”
Роман і Денис без сорому зареготались на всю хату.
– Та то, певно, і була таки справжня біла кішка! – сказав Денис.
– Еге! говори! Добра кішка! Не кожний їх впізнає, а я впізнаю, бо то мені дано так од бога, – сказав гордовито дядько Филін.
В той час бевкнув дзвін на вечерню. Филін раптом устав і перехрестився до образів.
– От вже й на вечерню задзвонили. Піду ж я до церкви та після вечерні пораджуся з батюшкою про ті закрутки на моїй пшениці, – сказав Филін.
Він вийшов з-за стола, перехрестився перед образами,
22 – І* Нечуй-Левицький, т. 6.
337
подякував Зіньці за полудень, попрощався й вийшов з хати.
“От тепер треба б сказати Романові, щоб слав старостів до Соломії. Але боже мій! в хаті Денис, чужий чоловік. Ще не знаю, що з того вийде”, – подумала Зінька.
– Романе! винеси, сину, горілку та зайвий хліб в хижку, а ти, Настусю, прибери з стола, позбирай окрушки та висип курям, – сказала Зінька.
Тільки що Роман вийшов в сіни та пішов у хижку, котра була зроблена коло противної хати через сіни, баба Зінька швиденько й собі шусть у сіни, пішла до Романа й тихісінько розказала йому, що батюшка й матушка хвалили Соломію.
– Восени, сину, зашлемо старостів до Соломії, – вкінець усього сказала Зінька синові, а сама зараз після того накинула на себе свитку і почимчикувала до церкви швиденько, неначе навздогінці за Филоном.
Роман вернувся в хату веселий та радий. Очі в його так радісно сяли, що аж Денис та Настуся це примітили. Він розбалакався, жартував, сміявся, навіть піднімав на сміх дядька Филона.
– Але, здається, дядько Филін оце брехні точив, що він копав гроші та. бачив сатану, – сказав Денис, – я вже чув раз, як він про це розказував. Тепер він каже, що вже буде тридцять років, як він послав прошения до царя про той скарб, а тоді розказував, що він послав те прошения два роки перед цим.
– Та й я, як ще був невеликим хлопцем, то чув, як він оце саме розказував бабам, – обізвався Роман, – але пам’ятаю добре, що він тоді казав, нібито в сатани голова була така завбільшки, як відро, а очі такі, як кулаки, а тепер каже, що голова >в сатани така завбільшки, як копиця, а очі, як кавуни.
– Авжеж так! бо за яких десять років сатана, мабуть, підріс, то й голова в його виросла, як копиця, а очі стали, як кавуни, – сказав Денис, – брехні точить дядько Филін та людей морочить. Я знаю добре, що він і грошей не копав, навіть в ліс уночі не ходив і сатани не бачив. Вигадує та чваниться: ось би то мені це все з небес дано.
– Невже ото все неправда, що розказував дядько Филін? То це я тільки дурно настрахалась?–сказала Настя.
338
– Авжеж то все брехня! Витріщить дядько свої очі на мисник та й вигадує якісь байки, неначе там на миснику і справді привиджується йому між полумисками сатана; чисто, неначе стара баба розказує казки дітям! – сказав Денис.
Бідна налякана Настуся глянула на мисник, і їй здалося, що вона там от-от вглядить сатану між мисками.
– То це я дурно тільки боялась?–спитала Настя в Дениса.
– Авжеж дурно! Я знав, що дядько Филін бреше, але мовчав; думаю, нехай дядько набрешеться досхочу, – говорив Денис та все не зводив очей з Насті.
– Одже я неначе не дополуднував трохи, – сказав Роман, – мені неначе ще їсти хочеться; все слухав дядькові теревені.
– Та й я не дополуднував, бо все сміявся собі під ніс з тих брехень, – обізвався Денис.
– А я то й зовсім не полуднувала: такого страху на мене нагнав дядько, – сказала Настуся.
– Побіжи, Настусю, в хижку та винеси вареники й сметану; та не забудься вхопити горілки пляшку, – сказав Роман до Насті.
– Ой, боюся я брати ту горілку, щоб часом мати не сердились, – сказала Настя.
– Нічого – те! Мати частувала свого гостя, а ми почастуємо свого, – сказав Роман, – вип’ємо трошечки, тільки по чарочці, щоб дядькову сатану забути.
Настя метнулась в сіни, принесла вареники й пляшку і постановила на столі.
– От тепер сядемо й ми на покуті! – сказав Роман і налив собі чарку горілки та й вихилив до дна. Потім він почастував Дениса й Настю. Настя тільки пригубила чарку, а пити не схотіла. Усі почали уплітати вареники, аж за вухами лящало. Денис уплітав вареники і не зводив своїх круглих веселих очей з Насті.
– Чого це ти, Денисе, витріщаєш на мені очі, неначе вперше мене бачиш?–сказала Настя.
– Чи так само, як сатана витріщав баньки на дядька Филона в лісі? – сказав Денис.
– Ні, не так страшно, але все-таки трохи й так, – промовила Настя й зареготалась.
– Це задля того, щоб ти менше вареників з’їла, а мені більше зосталось, – обізвався Денис.
22* 339
Денисові вже давно впала в очі Настуся. Молоденька дівчина підростала, наливалася, як яблучко, і стала ще більше подобатись Денисові.
Роман налив чарку і знов випив, ще й Дениса почастував. Він став веселий, розчервонівся на виду, жартував та сміявся.
– Романе! Чого це ти сьогодні такий веселий та говорючий? – не втерпіла і спитала в його Настя.
– Чогось веселий, та не скажу чого: нехай кортить, – сказав Роман.
– Та скажи-бо! Певно, мати щось дуже веселе сказала тобі, бо й мати увійшла в хату чогось дуже весела, – промовила догадлива Настя.
– Та то сьогодні, мабуть, трапився день веселий, – сказав Роман і знов налив чарку та й випив.
– Ой боже мій! вже й горілки мало зісталось в пляшці! – аж крикнула Настя. – Тй-богу, мати будуть гримати.
В той час надворі гавкнула собака. Швидко потім в хату увійшла Соломія. Вона думала, що Роман в церкві, і забігла до Насті, але, одчинивши двері, вона вгляділа і Дениса й Романа за столом. Бідна дівчина аж подалася назад у сіни. Вона й сама не знала, чи йти в хату, чи вертатись. їй було ніяково, що вона ніби сама прийшла до Романа в хату.
– Соломія!–аж крикнув Роман з-за стола.
Соломія од сорому подалася через поріг у сіни. Настя
схопилася з місця, взяла Соломію за руку і потягла в хату.
– Здорова була, Соломіє! – гукнув Роман. – Чого це ти закомизилась? неначе боїшся переступити через наш поріг.
Настя притягла Соломію до стола. Соломія все опиналась та соромилась. Роман силою посадив її на ослоні, поруч з Настею.
Соломія сиділа ні в сих ні в тих і мовчала, але перегодя стала сміливіша. Весела компанія швидко її розвеселила. Соломія почала і собі жартувати та реготатись.
– Просимо до полудня! – сказав Денис і показав ру* кою на порожню миску.
– Спасибі! я вже пополуднувала дома. Доїдай, Денисе, на здоров’ячко, та тільки не об’їдайся, – сказала Соломія і посунула порожню миску до Дениса.
– Спасибі за ласку, – обізвався Денис, – мабуть, уже
340
такий мій талан... ох!... що дівчата годують мене з порожніх мисок.
– Може, тобі ще й солі треба до страви? – промовила Соломія і поставила перед Денисом солянку. – Посоли, то буде смачніше.
– Ох!., вже –мені й так солоно од тих дівчат... ох! – жартував Денис.
– Одже ж ми поїли всі вареники, а ти, Денисе, ще й смієшся з Соломії. Потривай, Соломіє, ось я піду в хижку та винесу паляницю. Пополуднуєш, Соломіє, паляницею з сметаною, – сказала Настя і встала з ослона.
– Еге! як дівчатам, то й палянички, а як парубкам, то тільки святий хлібець! Не йди, Насте! Не пущу! – крикнув Денис і погнався в сіни за Настею.
– А що, Соломіє, чи посилати до тебе старостів? – спитав Роман в Соломії.
– Оце! попереду пришли, а потім вже питай! – сказала Соломія і зареготалась.
– А чи не візьму я часом гарбуза од тебе?
– А хіба ж я знаю...
– Я тебе питаю без жартів, – сказав Роман і насупив брови. Його лице з веселого стало поважне і навіть сердите.
– Хіба ж ти так не любиш гарбузів, чи що? – сказала Соломія і знов засміялась. – І гарбуз має смак, та ще й непоганий.
– Не люблю. Я вже що роблю, то роблю напевно, – сказав Роман, спустивши очі.
Задума впала на його чоло. Він похилив голову і мовчав. Соломія перестала сміятись і собі задумалась. Вид її став поважний, неначе в тих пустунів дітей, що на них несподівано посварився пальцем і гримнув старий батько.
– Чи батько твій та мати не спротивляться, як я прийду до тебе з старостами? – спитав Роман.
– А чого їм спротивлюватись? Мій батько поважає твою матір і любить балакати з нею про усякі страхіття, – сказала Соломія. – Я боюсь, що твоя мати спротивиться...
– Ні! – сказав Роман.
– Як твоя мати ні, то й я ні! – сказала Соломія.
Роман підвів голову, ніби розплющив очі, і з його ясних очей полився ніби веселий промінь і впав на Соломіїні гострі очі. Вона спустила довгі чорні вії, котрі ніби чор
341
ними торочками впали на її щоки, і почервоніла, як маківка.
Хатні двері одчинились, неначе буря вдарила в їх. Настя влетіла в хату з паляницею в руках, зачинила за собою двері і придержала клямку. Денис сіпнув двері, і малосила Настя випустила з рук клямку й ткнула головою та паляницею Денисові в груди. Вона прибігла до стола, сіла й сховала свої руки з паляницею під стіл.
– От таки наріжу Соломії паляниці, а тобі не дам! – кричала Настя, засапавшись.
– За всі голови! То й не проситиму! – сказав Денис і ніби впав на лаву.
– Випий же хоч чарку до полудня, Соломіє! – сказав Роман і подав чарку Соломії. Соломія випила півчарки і почала полуднувати.
– А що! таки по-моєму стало! – сказала Настя і кинула на Дениса жменю насіння; насіння пороснуло з жмені і посипалось і на Дениса, і в сметану.
– Ну та й дурієш же ти, Насте! – обізвався Роман. – Хіба ж ти маленька? Дуріє, як мала дитина.
– Але ж і п’ють оті дівчата, біси батька зна як! – крикнув Денис. – Мочить губи та ще й обітре рукавом, щоб в рот не попало ні крапельки. От ми то не так п’ємо.
І Денис налив чарку, бахнув нею в губах, надув щоки і витріщив круглі очі на Соломію.
– Ой боже мій! Одже видудлять усю горілку! Ой,
лаятимуть же нас мати, аж в шкуру не потовпиться. Геть! Дай сюди пляшку! Тй-богу, видудлили вже більш як півпляшки, – сказала Настя.
Соломія аж тепер згадала про бабу Зіньку. Вона обернула голову, кинула оком на вікно. За двором йшла з церкви баба Зінька.
– Ой боже мій! баба Зінька з церкви йдуть!–аж крикнула Соломія і схопилась з ослона.
– Ой боже мій! пляшка на столі! Півпляшки горілки не стало! Що ж я тепер буду робити! – крикнула Настя.
– Нічогісінько. Сядь та руки згорни, – спокійно сказав Роман.
– Ой Романе, і ти, серце Настусю! не кажіть же своїй матері, що я оце була в вас, – сказала Соломія і прожогом кинулась в сіни, через другі сінешні двері вискочила на задвірок і, неначе птиця, шугнула в садок, а з садка чкурнула через огород просто через грядки
342
та й зникла в вербах. Настя вхопила кухоль з водою і хотіла долити пляшку.
– Не збавляй горілки, дурна! – сказав Роман і кинувся виривати в Насті з рук пляшку.
Хатні двері одчинились, і в хату вступила поважна баба Зінька. Вона стала на порозі і тільки осміхнулась.
– А що! буде вам тепер од баби Зіньки. Випили бабину горілочку та вже водицею доливаєте, – обізвалась Зінька та все осміхалась добрим ласкавим осміхом. Вона милувалась пустощами молодих.
– Ну-ну, сьогодні я весела. Не буду на вас гримати. Один тому час. Смійтесь, поки молоді. Смійтесь, аби не плакали, – сказала баба Зінька, роздягаючись.
– А навіщо то ви накидали насіння в сметану? Мабуть, щоб смачніша була? Ото дуріли! Ото дуріли! Повісь, Настусю, на стіні різку от на тих хлопчиків, щоб мені була напохваті! – сказала баба Зінька, вішаючи свитку на жердці.
Баба Зінька обернула голову до Настусі і прижмурила одне око. Настя осміхнулась.
– Та це, мамо, на мене б треба почепити на стіну різку, бо то я розсипала насіння в сметану.
– То й ти така, як і вони! Горенько мені з вами!–■ сміялась баба Зінька, поглядаючи на Романа.
В той час Филін після вечерні наздогнав батюшку на цвинтарі і підступив до його. Филін любив після вечерні побалакати з батюшкою та проводив його до самого двору, розмовляючи то про се, то про те.
Він розказував йому про свій недавній сон. З своїми снами він вже трохи обрид батюшці. Батюшка трохи не засміявся і ледве вдержався.
“Ну та й розносились сьогодні з своїми снами”, – подумав батюшка, осміхаючись крадькома.
– А це мені трапилась біда. Хтось мене, батюшко, обідив: закрутив на моїй пшениці аж двадцять закруток, – в кінці усього сказав Филін, – що мені, батюшко, робити? Збавило мені пшениці більше як сніп. Як ви мене порадите?
Батюшка знов осміхнувся.
– А що ж! Закрутки – це пуста річ; це бабські забобони. Покропи свяченою водою ті закрутки та й вижни сміливо, бо ті закрутки – пусте діло: вони тобі не пошкодять. Адже ж ти не маєш на селі ворогів, то й не бій
343
ся нічого. Це, певно, хтось хотів пожартувати та насміятись з тебе.
– А хто його зна, батюшко! Давненько живу на світі, то, може, й ворогів нажив. Де вже прожити бгз ворогів? – обізвався Филін.
У
Настала осінь. Вже й Семена минуло. Сливе щовечора
Соломія сподівалась, що Роман прийде до неї з старо
стами. Вона щодня прибиралась, розчісувала свою довгу косу, заплітала в дрібушки. Щовечора вона надівала на голову червону стрічку, заквітчувала голову квітками та барвінком. Тільки було ввечері надворі загавкає собака, в Соломії і в душі похолоне. Соломія зранку до вечора співала пісні за роботою та все ждала Романа, а Роман
неначе зумисне гаявся та все не приходив.
“Ой боже мій! співаю я, співаю, та й досі не доспівалась до своєї долі... І весело мені, і чогось сум вже налягає на моє серце, – думала Соломія, переспівавши не одну пісню за роботою, – і чому він не йде з старостами? І навіщо він мене мучить? І чого він бариться?”
Аж перед покровою Роман прийшов з старостами до Соломії. І Филін, і його жінка Мокрина неначе вже ждали Романа. Соломія потихеньку сказала матері, що Роман має на думці її сватати; мати не втерпіла і сказала потихеньку Филонові. Як Роман увійшов у хату з старостами, Филін і Мокрина привітали його щиро, як рідного сина. Соломія була убрана, неначе в яке свято: вона, очевидячки, сподівалась старостів.
Соломія була така рада, така весела, що трохи не завела пісні перед старостами. Вона бігала, вешталась, винесла старостам рушники, знов побігла в сіни, знов вернулась в хату і ніяк не могла встояти на одному місці. Вже старости сіли за стіл запивати могорич і розбалакались з Филоном. Мокрина поралася коло печі, готувала вечерю, а Соломія все вешталась по хаті, то складала в скриню хустки, то знов їх навіщось виймала, неначе гралась ними.
– Сідай, дочко, з нами та запий могорич, – сказав батько до Соломії, – годі тобі вештатись по хаті. Нехай вже мати порається.
Соломія приступила до столу і кинула очима на Ро
344
мана. В неї очі неначе горіли. Вона взяла чарку в руки, пригубила і несподівано заплакала.
– От тобі на! – сказав батько. –Чи од щастя, чи од горя це ти плачеш, Соломіє?
Соломія втерла сльози рукавом і похилила голову. Роман глянув на неї, і йому чогось стало жалко Соломії.
– Ще тобі дружки й коси не розплітали, а ти вже й плачеш, – обізвалась мати, – молода ще ти, дочко! Я знаю, що ти ще й не нагулялась, і не наспівалась. Але треба ж колись сховати косу під очіпок! Не тепер, то в четвер...
– Не плач, дочко! Дівчина, як верба: де посади, там і прийметься. Баба Зіня – людина добра. Будеш слухняна, то й тобі буде добре. А до іншої хати швидко звикнеш, – обізвався батько.
Соломія втерла сльози, сіла на лаві й задумалась, неначе замерла. В Романа здавило коло серця: він тільки скоса поглядав на Соломію, на її рум’яні щоки, котрі розгорілися і розчервонілись, як маківки.
“І чого це вона заплакала? Може, вона мене не любить? Може, любила та й любити перестала? Може, її силою видають за мене заміж?” – думав Роман, поглядаючи скоса на Соломію.
А Соломія все сиділа нерушимо, підперла щоку долонею і дивилась на полум’я, що палало в печі.
Старости випили по чарці і балакали з Филоном та з Мокриною. Роман не втерпів і присунувся до Соломії.
– Соломіє! Чого це ти плачеш? – сказав Роман тихенько. – Я такий радий тепер, а ти чогось сумуєш.
– Бо я тебе довго ждала і ждати вже перестала. Виспівала усі пісні, тебе сподіваючись, і доспівалася до сліз. Чого ти так довго барився? Може, тебе мати не пускала з старостами? Ми люде вбогі, а твоя мати, певно, до якоїсь іншої хотіла тебе з старостами слати.
– Не думала, Соломіє, і гадки не мала. Та я б і сам спротивився, якби мати яку іншу схотіла собі взяти за невістку. Не плач, Соломіє, а то й на мене найшов сум через твої сльози, – тихенько промовив Роман.
Романа покликали до столу. Мокрина частувала старостів. Вона подала чарку Романові.
– Даруй же, боже, здоров’я і вам, і старостам, – сказав Роман, – а це я хочу просити вас, тітко, і вас, дядьку, про одну річ.
345
– Про яку річ? – спитала Мокрина.
– Щоб ви не справляли бучного та довгого весілля, – одрубав Роман.
– Та ми й не думаємо справляти дуже довгого весілля, – обізвалась Мокрина, – дуже довге весілля коштує і довгих грошей.
– Я хочу, щоб грали весілля тільки один день: в неділю, – обізвався несміливо Роман.
– Чи то можна, сину! Адже ж в понеділок зять просить тещу до себе! Може, ти не хочеш мене просити до себе!–аж крикнула Мокрина.
Вона трохи обідилась. їй здалося, що Роман не прийде до неї з музиками, що бояри не будуть вести її попід руки, що Роман не буде дорогою кланятись їй.
“Чи не гордує мною зять?” – подумала Мокрина.
– Ні, тітко! Я не проти цього говорю. Чи то можна, щоб я не прийшов до вас з музиками в понеділок з запросинами до своєї господи? Я прийду.
– А як прийдеш, то вже випадає два дні;– обізвався один староста.
– Нехай буде два дні, аби не чотири, – сказав Роман, – бо весілля першого дня – ото тільки весілля! І небагато п’ють, і молода сидить на посаді з дружками, і дружки співають, і на столі гільце та коровай. Все якось по-божому: весело, гарно, неначе веснянок дівчата грають. Але потім вже тільки п’ють, та ще п’ють, та дуріють! п’ють день, п’ють другого дня, п’ють і третього і четвертого, аж остогидне дивитись. А скільки-то грошей ото все коштує.
– Ну, вже як хочеш, Романе, а ми звичаю не зламаємо. В мене дочка своя, не крадена, і я не хочу справляти краденого весілля. З нас будуть люде сміятись: скажуть, що ми, неначе злодії, вкрали в дочки весілля, – обізвалась Мокрина.
– Вже чи гнівайтесь, чи не гнівайтесь, тітко, а я не пристану на те, щоб пили та дуріли чотири дні, – сказав Роман.
– Та це йому наговорив отой великорозумний Денис! Він усім це саме торочить, а ти його, Романе, не дуже слухай та свій розум май, – обізвався один староста.
– Коли ж, дядьку, і мій розум це саме торочить: не люблю я того пиття та дуріння, – сказав Роман.
– Так воно буде, як само складеться, – сказав Фи~
346
лін, – а прийдуть люде до нас, то не виганяти ж їх з хати. Приймемо, чим бог послав.
Через два тижні грали Соломине весілля. Ні Филін, ні Мокрина не послухали Романа: весілля аж гуло на увесь куток чотири дні.
– А що, Романе, чи по-божому справили ми весілля?– сміялися старости з Романа. –А що, чи зломив людський звичай?
– Мабуть, аж тоді справлю весілля по-божому, як буду видавати свою дочку заміж, – сказав Роман.
– Та й тоді ще навряд! певно, буде так, як твоя жінка скаже, – сказав один староста.
– Ой ні, дядьку! буде так, як я схочу.
– Як доживемо, то й побачимо, – сказав староста.
В понеділок увечері привезли молоду до Зіньки. В баби Зіньки пустувала противна хата через сіни. В тій невеличкій хаті жили її старші жонаті сини, доки не одрізнились і не перейшли в свої хати.
Ту окромішню хатину баба Зінька оддала Романові та Соломії.
Як тільки скінчилось весілля, Соломія прибрала свою невеличку кімнатку, чистенько вимазала, повимивала вікна, одвірки, двері й лавки, застелила стіл білою скатеркою. Роман заквітчав образи васильками, жовтими гвоздиками та крокосом, а під образами приліпив смугу з шпалерів, на котрих були намальовані здорові маківки та червоні оргінії в зеленому листі. Соломія повішала на стінах і на образах вишивані рушники, наробила з паперу червоних та синіх квіток і обтикала ними по васильках на гвоздиках усі образи навкруги. Роман понамальовував на комині та на грубі усяких квіток та винограду. Маленька чепурненька хатина неначе зацвіла усякими квітками. В хаті стало гарно, як у віночку.
“Отут я, в цій хатині, неначе в себе вдома: а як тільки увійду в світлицю до баби Зіньки, то мені чогось здається, що я там усе в гостях”, – думала Соломія, прибравши свою хатину.
Соломія трохи боялась баби Зіньки і все чогось скоса поглядала на неї. Баба Зінька допитливими очима слідкувала за Соломією. Але Соломія була робоча й жвава: вставала рано, поралась коло печі, готувала обід, скрізь встигала. Діло в неї неначе горіло в руках. Варили обід та вечерю в світлиці, в баби Зіньки, і обідали усі вкупі.
347
Для старої Зіньки не було вже й роботи: за неї робила Соломія.
– Оце мені, дочко, за тобою, як у бога за дверима: хоч сядь та й руки згорни! – не вдержалась Зінька і похвалила невістку.
Молода молодиця не вміла до пуття спекти хліб та паляниці. Баба Зінька показала їй раз-другий, і розумна зроду та втямлива Соломія швидко втямила цю хазяйську справу.
Настала осінь. Почалася негода. Зінька з Настею та Соломією взялися за прядиво. Соломія сиділа за гребінем і співала пісню за піснею, неначе вона ще дівувала, неначе гуляла на вечорницях. Настя приставала до неї. В бабиній хаті стало веселіше. А переставали вони співати, Роман брав яку-небудь церковну книжку і читав голосно. Баба Зінька, хоч не розуміла, але слухала, бо книжечки були церковні. Соломія та Настя не слухали, що читав Роман, бо не розбирали того, що він читав. Вони ждали, щоб Роман швидше перестав читати, і потім починали собі стиха розмовляти або знов починали співати пісень.
VI
Раз у неділю, вже серед пилипівки, Роман та Соломія, повечерявши з бабою Зінькою, трохи побалакали та й почали позіхати. Баба Зінька сиділа за столом і позіхала. Вже було пізно. Надворі йшов лапатий сніг, неначе в повітрі літали білі горобці. Сніг падав на вікна і заліплював шибки неначе білим папером. Шибки в вікнах спітніли, неначе плакали гіркими сльозами. В хаті було тепло, як в усі. Усі притихли. Ніч була темна, а доба пізня. Баба Зінька стала перед образами і почала молитись богу.
Роман засвітив лампу і пішов в свою кімнату. Соломія сказала матері “добраніч” і собі пішла слідком за ним. Роман поставив лампу на стіл, сів на лаві, розгорнув прездорову книжку “Четьїмінеї” і почав нишком читати житія святих. Він більше любив читати нишком, ніж голосно, любив читати сам про себе, щоб ніхто не перебаранчав йому.
Соломія стала перед образами і почала нишком молитись богу. Вже вона й богу помолилась, а Роман все читав, похиливши голову над книжкою. В хатині було так
348
тихо, що було чути, як знадвору легенькі здорові сніжини падали на шибки, шелестіли і приліплювались до скла.
Соломія стояла коло стола проти Романа і довго дивилась мовчки на його вид, на його високе насуплене поважне чоло, на русяві пасма волосся кругом чола. Роман сидів нерушимо, неначе задеревенів. Соломію брала нудьга. Молодій молодиці хотілось побалакати та пожартувати. Вона несподівано простягла обидві руки і поклала їх на листки книжки.
Роман осміхнувся, але не перестав читати і не підвів навіть голови та очей од книжки, а Соломії забажалося подивитись на його тихі очі. Соломія закрила руками листок зверху, а Роман дочитував листка внизу: вона йому не перебаранчала читати далі. Соломії стало чудно.
– І як ти читаєш, коли я закрила тобі листок? – спитала Соломія, не приймаючи з книжки рук.
– Читаю поміж твоїми розчепіреними пальцями, – стиха обізвався Роман і все-таки не підвів очей.
Соломія стулила пальці на обох руках. Роман все-таки читав і не дивився на неї.
– Ото диво! Десь ти, певно, не там читаєш, де я затулила, – сказала Соломія, догадавшись, і посунула руки наниз по книжці.
Роман засміявся і підвів очі. Його очі стрілися з Соломіїними очима. Він засміявся.
– Не жартуй-бо, Соломіє! Ти мені перебаранчаєш читати, – сказав Роман і своєю рукою одсунув Соломіїні руки з книжки.
Соломія знов поклала руки на книжку. Роман засміявся і знов кинув очима на Соломію, а потім вдарив легенько її по руках. Соломія не приймала рук і зареготалась на всю кімнату. Хата зразу стала ніби веселіша. Роман підвів голову і собі засміявся.
– Ну та й капосна ти молодиця! Через тебе ніяк не можна читати, – обізвався Роман.
– Кидай оту книжку та говори зо мною!–сказала Соломія.
– А що! давно бачились? Як у горосі та й досі? – сказав Роман. – Може, ти сердишся на мене через ці книжки?
– “Ой, не говори ж ти ні до кого! Говори зо мною, бо як не будеш говорити, умру, серце, за тобою!” – заспівала Соломія тихесеньким голосом.
349
– Ото яка ти! Так-таки візьмеш та й вмреш! – сказав Роман.
– Так-таки візьму та й одніму в тебе книжку.
– Я й сам згорну її, – сказав Роман і закрив важкі
полятурки. Соломіїні очі так розвеселили його, що він вже не міг далі читати.
– Ну, вже з тобою небагато начитаєшся!
– І як тобі не обридне так довго читати? Читає та й
читає, та супить брови, – сказала Соломія.
– Так само, як тобі не обридне співати. Співає та й співає, аж доки горло захрипне.
– Невже воно щось таке вже цікаве, що ти так довго всидиш над книжкою мовчки?–спитала Соломія.
– А мабуть, цікаве, коли я так довго всиджу над книжкою мовчки.
– Що ж воно там пишеться? бо як ти читаєш, я
нічогісінько не розберу: якесь “како, како, убо”. Бог-
зна-що!
– Пишеться, як святих мучили за христову віру, як преподобні жили в пустині, в лісах, пущах, нетрях та в кам’яних печерах, жили самі і в тих пущах не бачили часом ввесь вік живого чоловіка.
– Ото гарно! Я ізроду не жила б в пущах, і якби мене туди хто завів, другого дня втекла б звідтіля до тебе! – сказала Соломія і засміялась. – Ото гарно одно-, му в лісі жити!
– А я б жив там, та молився богу, та читав святі книжки в печері.
– І мене б покинув? і про мене б забув? – несподівано спитала Соломія.
Роман стиха засміявся і глянув Соломії в вічі.
“Ой, мабуть, твої чорні очі переманили б мене з пущів та нетрів”, – подумав Роман. І йому стало чогось жаль і тих пущів та нетрів, стало шкода чорних Соломіїних очей.
– Коли так, то дай цю книжку, я сховаю її так, що ти і з свічкою не винишпориш, – сказала Соломія, схопившись з місця.
Вона вхопила книжку обома руками. Роман міцно держав книжку в руках і не пускав. Соломія тягла до себе, Роман не пускав. Вона зареготалась з тієї тяганини.
– Ой господи! Не люблю й не дишу! Сяде над тією книжкою, неначе жид на шабас, та й мовчить, тільки бро
350
ви супить, – говорила Соломія, видираючи з Романових рук книжку.
– А книжки все-таки не однімеш! От таки не дам та буду читати і брови буду супити! – дражнився Роман.
Несподівано рипнули сінешні двері.
– Ой, хтось прийшов!–сказала Соломія і затихла, і як стояла, так неначе замерла серед хати. – І хто б це прийшов до матері такої пізньої доби!
– Може, який злодіяка вліз в сіни, – обізвався Роман.
– Ой лишечко! Нічого я так не боюся, як тих злодіїв та розбійників, – сказала Соломія.
Одчинились двері, і в хату вступив Денис, закиданий снігом. Його шапка з чорної стала сивою. Плечі й спина були обліплені мокрим снігом. В теплій хатині неначе повіяло холодним вітром і сипнуло снігом.
– Добривечір вам! – сказав голосно Денис, скинувши шапку.
Мокрий сніг посипався з шапки і цілими жменями ляпнув об діл.
– Ой, вийди, Денисе, в сіни та обтруси сніг з свити! – крикнула Соломія.
Денис вискочив у сіни і почав обтрушуватись. В хаті було чути, як ляпали важкі рукавиці. Денис увійшов в хату вже чепурніший.
– Сідай, Денисе! але попереду скинь мокру свиту, бо твоя свита аж набрякла од мокрого снігу, – сказала Соломія.
Денис розперезався, скинув свиту і сів на ослоні перед столом. Він був злий, аж червоний. Очі аж крутились.
– Чого це ти, Денисе, так засапався? Чи втікав од кого? Чи за тобою хто гнався? – спитав Роман.
– Голова з десяцьким оце розігнали наші вечорниці, – сказав Денис, – ми оце були зібрались на вечорниці в удови Тетяни. Вже й дівчата позходились, вже й вечерю розпочали готувати; вже й музики прийшли. А тут голова шусть у хату! та й розігнав нас. Дівчата десь розсипались, неначе курчата поховались од шуліки. А бодай він луснув, отой голова! Я саме розохотився гуляти! Так мені хотілось потанцювати та з дівчатами пожартувати. Вдарив би такого тропака, що й хата задрижала б; задрижала б і удова Тетяна! А тут на тобі таку несподіванку! Неначе хтось кислицю втирив тобі в зуби!
351
– Навіщо ж він оце розігнав вечорниці?–спиталась Соломія.
– Каже, що в якомусь близькому селі, десь в Шамраївці чи в Мазепинцях, парубки на вечорницях курили цигарки чи в клуні, чи в хліві, чи під ожередом соломи, вже не пам’ятаю де, та й наробили пожежі. Згорів трохи не весь куток. От тепер гуляй, як собака на прив’язі!
– От тобі й нагулялись! – сказала Соломія і зареготалась.
– Ну, не подаруємо ми цього старшині. Нехай тепер начувається лиха! – аж крикнув Денис.
– А що ж ви йому заподієте? Він старшина в селі: має право, – сказав Роман.
– Має він право на усе, тільки нехай не зачіпає парубків. Знатиме він! Як складемось усі по кулаку для голови, то не дійде він додому од нашої складки, хіба рачки долізе, – сказав Денис, показуючи здорового кулака Романові, – десь парубки наробили пожежі, а нам гуляти не можна. Оце гаразд!
Денис розчервонівся, розкричався, совав кулаками на повітря та блищав злими очима.
– Та не совайся з кулаками до Романа, бо він же не голова! – сказала Соломія. – Дурно ти, Денисе, сердишся та кричиш. Кого тобі бажалося бачити на вечорницях, та не буде там.
– Чом не буде?–спитав Денис.
– А тим не буде, що її мати не пустить на вечорниці, – обізвалась Соломія.
Соломія знала, що Денисові хотілось бачитись на вечорницях з Настею. Він притих і тільки витріщив на Соломію очі.
– Чи буде, чи не буде Настя на вечорницях, а вечорниці будуть! Отже будуть на злість старшині! –крикнув Денис, ще й кулаком тарахнув по столі. – Ми не подивимось в зуби старшині. Що то нам старшина! Ми самі собі старшина. Нам гуляти хочеться, і будемо гуляти. Ми знов зберемося на вечорниці.
– А старшина знов вас розжене, – промовив Роман.
– Ого! нехай тільки другий раз розжене! Нехай посміє розігнати!–говорив Денис.
– Та ви йому поставте могорича, залийте йому пельку горілкою, то він і мовчатиме, – обізвалась Соломія.
В той час, як Денис рипнув сінешніми дверима, в про
352
тивній бабиній хаті Настя саме молилась богу, ставши перед образами. Вона промовляла молитви, але разом з тим насторочила свої вуха і прислухалась, як в Романовій хаті реготались та кричали. Настю узяла цікавість та нетерплячка. їй забажалось побігти в противну хату та довідатись, хто то прийшов до Романа і чого то там так регочуться та кричать.
“Ой господи! коли б швидше домолитись до кінця. Побіжу до Соломії та побачу, хто то прийшов. І чого вони там реготять та кричать”, – думала Настя, хамаркаючи п’яте через десяте “Помилуй мя, боже”.
Але вона таки не домолилась богу до кінця, перехрестилась тричі і прожогом побігла до Соломії. Одчинила вона двері і вгляділа Дениса. Денис був червоний, аж його лице пашіло. Він кричав та лаяв старшину. Денис углядів Настю і притих.
– Чого це ти, Денисе, так розрепетувався? Не дав мені й богу домолитись, – промовила Настя.
Денис розказав їй, що він злостує на старшину за те, що той розігнав вечорниці.
– А мені про це байдуже! – промовила Настя.
– Мене не пускають на вечорниці, то мені однаковісінько, чи будуть вони, чи не будуть.
Одначе Настя, сказавши це, важко зітхнула. Це зітхання виявило, що їй було зовсім не однаково. їй страх як хотілось на вечорниці, але мати ні за що в світі не хотіла її пускати.
– Кому однаковісінько, а кому й ні, – обізвався Денис вже тихішим голосом.
Вглядівши Настю, він зараз заспокоївся і притих. Настя сиділа з ним поруч, і для його неначе знов розпочалися вечорниці. Він розговорився, розжартувався. Між молодими почалася весела розмова, пішли жарти та смішки. В хаті стало весело, неначе й справді на вечорницях.
– А ти все сидиш над церковними книгами, – промовив Денис до Романа і ляпнув долонею по шкуратяній здоровій палятурці книжки, – не люблю я читати отих стародавніх книг. От у мене є книжка! Оце так книжка! – сказав Денис і витяг з кишені невеличку книжечку.
– Яка ж це книжка? Така, як та, що Роман читає?– спитала Соломія.
23 – ІНзчуй-Левицький, т. 6.
353
– Ні, ця книжка весела. Це “Наталка Полтавка”. Купив в коробейника на ярмарку в Білій Церкві, – промовив Денис.
– Ану, Денисе, прочитай нам, що в тій книжці пишеться! – промовила Соломія.
– Прочитай, Денисе, бо й я хочу послухати. Ще мати не лягли спати, то я тим часом хоч трошки послухаю, – обізвалась і собі Настя.
Денис почав читати, як Наталка вийшла до криниці по воду, як з нею стрівся старий писар Возний і почав залицятись до неї. Усі слухали, неначе замерли. Навіть Роман, забувши, що в книжці написано не про святі речі, а про людські, сидів мовчки й слухав. Як тільки Денис почав читати ті місця, де Возний приставав до Наталки з своїм залицянням, усі підняли регіт, аж хата гула.
Баба Зінька вже довгенько сиділа коло стола та все позіхала. їй забажалося вже лягти спати, але вона все ждала, доки вернеться Настя. А Настя не квапилась швидко вертатись. Вже Зінька куняла, дрімала, носом удила рибу, вже навіть засинала, і їй почали верзтися якісь сни, а Настя не приходила.
“Оце засиділася дівка! І хто то прийшов до Романа такий цікавий для Насті?” – думала баба і знов задрімала, спершись обома руками позад себе об лаву. В Романовій хаті піднімався на одну мить регіт, неначе схоплювався швидкий вихор серед тихого дня, і знов затихав; і знов там ставало тихо, неначе все замирало в хаті; і знов чути було регіт.
“Що там у них діється в хаті? Мовчать, мовчать та й загвалтують разом, наче жиди в школі на шабас! – думала Зінька, ніби прокидаючись од того вихвату веселого сміху. – Аж не видержу! таки піду та подивлюся!”
Баба Зінька і справді не видержала, накинула наопашки свиту і подибала через сіни до Ромаиової хати. Вона одчинила двері і гадала, що побачить, як молоді пустують, дуріють, бігають по хаті. Коли дивиться вона, усі сидять за столом та слухають, а Денис читає голосно книжку.
– А мені здалося, що ви тут дурієте на всі застави, що так регочетесь, – сказала баба Зінька, сідаючи на полу.
– Та це, мамо, Денис таку смішну книжку читає, а ми регочемось, – обізвалась Соломія.
Денис читав далі, як Возний просив виборного Макогоненка, щоб він допоміг йому висватати Наталку, як
354
Макогоненко глузував з Возного. Знов у хаті піднявся регіт. Баба Зіня крепилась, та й не видержала: і собі засміялась. Денис читав далі, як Наталка розмовляла з своєю матір’ю, бідною удовою Терпилихою, як мати вговорювала Наталку вийти заміж за багатого писаря і забути про Петра, її давнього жениха, котрий пішов десь далеко на заробітки, і про його вже давно не було ні чутки, ні вістки, котрого, може, вже й на світі не було.
Ніхто не слухав так вважливо, як молоденька Настя, їй було жаль Наталки, жаль і Петра. Вона все поглядала на Дениса, і їй чогось здавалось, що то Денис читає не про Петра, а про себе самого; вона спочувала усією душею до Петра та до Наталки і все уявляла собі замісць Петра Дениса. їй вже здавалось, що то ніби Денис пішов десь далеко на заробітки, десь блукає, поневіряється, заробляє на заробітках, а вона сама жде його не діждеться. І молодій дівчині стало невимовно жаль Петра, а потім чогось стало жаль і Дениса...
“Ой боже мій! а що, якби все оце трапилось Денисові? А що, якби оце все, що трапилось Наталці, трапилось мені?” – заворушилась думка в Насті.
І Настя почувала, що її коло серця щось здавило. Вона важко зітхнула й примітила, що Денис став для неї дорогим та любим. Довго читав Денис. Усі слухали і про сон забули. Баба Зінька слухала, і в неї сон минув. Як Денис прочитав, що Петро вернувся з далекого краю і стрінувся з Наталкою, Настя не вдержалась і аж крикнула: така вона була тому рада. В Соломії на очах навернулись сльози.
– Ой господи, яка ж оце гарна книжка! – аж крикнула Соломія. – Я б цілу ніч не спала та все слухала.
– Ат!–обізвалась баба Зінька. – Це не божа книжка; це смішки для молоденьких.
І вона встала й позіхнула.
– Ходім, дочко, спати, бо й справді люде ніч розберуть, а нам нічого не зістанеться, – сказала баба Зінька до дочки, – прощайте! На добраніч!
Настя пішла за матір’ю слідком, лягла на постіль, але довго не могла заснути. Перед нею, неначе живі, манячіли то Петро, то Наталка, то її стара мати Терпилиха і це давали їй спати.
“А що буде, як Денис мене свататиме, а мати моя
23*
355
буде так сперечатись, як та Терпилиха?” – несподівано майнула думка в Насті.
Вона задумалась і засмутилась, дивлячись на вікна, що ледве мріли в темряві. У вікна ліпило мокрим важким снігом. Мокрі сніжини шелестіли об шибки, як миші під лавою, і ще довго-довго не давали спати молодій дівчині, довго тривожили ЇЇ думи, і піднімали мрії в душі, і не давали їм зникнути без сліду.
Настя вже задрімала, вже й заснула легким чутним сном, а їй все здавалось, що вона не спить, що до неї прийшла Соломія, щось розказувала, а далі сказала, ніби Денис вийшов з села, пішов далеко-далеко на донські степи на заробітки. Настю стиснуло щось коло серця. Сльози душили її. Вона ніби бачила, як Денис десь блукає по далеких степах; їй здавалось, що він йде якимсь шляхом в степу, що він збився з дороги, а небо вкрилось густими хмарами, мокрий лапатий сніг падає і засипає його, заліплює йому очі. От сніг пішов густий-прегустий, мов хмара, і вже засипає Дениса по пояс, по плечі; от він застряг в мокрому заметі і тоне в йому, і нікому подати йому помочі, нікому рятувати його. Настя ніби знала, що то він вже вертається додому з заробітків, що він вертається до неї, але ніби знала, що він загине в степу, в снігу і до неї не вернеться ніколи... Вона жахнулась і прокинулася з сльозами на очах...
Мокрий сніг шелестів, обліплюючи тахлі шибок. Насті уявилося, що вона не спала... Вона підвела голову і очима шукала Соломії, дивилась, чи не ввійшла вона в хату, чи не сидить вона на лаві.
“Боже мій! Як я люблю Дениса! Як я його покохала цього вечора, як він читав нам про Наталку та бідного сироту приймита, Петра, Наталчиного жениха”.
Через тиждень парубки та дівчата знов збиралися на вечорниці вже в іншому місці, в однієї удови. Її хата стояла на самому кінці села, під лісом, аж за цариною. Хлопці думали, що сховались з своїми вечорницями так далеко, що й ворон кості туди не занесе. Але старшина якось випадком довідався і вже лягома почвалав туди з десяцьким Петром та й знов розігнав вечорниці.
Денис зібрав десяток сміливіших парубків на раду. Хлопці постановили на раді, щоб засісти десь у вербах або під мостом, підстерегти, як буде йти голова з десяцьким, і дати їм доброї прочуханки.
356
Недовго довелось і ждати хлопцям. Через кілька день в писаря були хрестини. Голова, Микола Чабанець, був за кума в писаря. Був на хрестинах і десяцький. Хлопці про це довідались. Вже пізньої доби голова та десяцький рушили з хрестин додому. Хлопці побігли на засідки. Голові й десяцькому треба було вертатись додому через довгі кладки, покладені через річку Раставицю. Кращого місця для засідок не можна було знайти хлопцям.
Голова йшов коливаючись. Він був п'яний. В його голова ходила ходором, а світ неначе кружалом крутився в очах. Десяцький був тверезіший за голову і придержував його на ході під руку.
– “Ой, не спиться, не лежиться, і сон мене не бере... е!” – затяг голова пісні серед улиці, але хрипкий голос не слухався його, хоч вій був і голова. Чабанець не заспівав, а неначе завив, як вовк у лісі.
– Овва, Миколо! Овва! Так не годиться голові. Овва! Люде почують, будуть тюкати. Ви ж голова, – здержував Чабанця десяцький.
– А матері їх ковінька! А що мені до того? Хіба мені гуляти не можна? Хіба мені співати не можна? Мені? Голові? Мені не можна? Мені все можна! “Ой, не спиться й не лежиться, ні сон мене не бере... е...е!” – знов завів голова не своїм голосом. Але голос його порвався і задеркотів, неначе розбитий глечик.
Вони вже спускались возвозом в берег узькою улицею поміж вербами.
– От уже й додому недалечко! От і недалечко! Ось уже видко Терешкові вишні та сливи, – белькотів голова, – о! чи ти ба! як швидко виросли Терешкові сливи, такі івисокі стали! Коли це вони виросли? Ото диво! Чи ги ба, яке диво! Ще вчора були невисокі, а сьогодні, як ліс, як ліс! Ото диво!
– Та то не сливи! То верби. Хіба ж сливи бувають такі високі? Це верби коло річки, – обізвався десяцький.
– Не бреши-бо! Я ж бачу, що це Терешкові сливи. Хіба мені повилазило? Ти думаєш, я п'яний, то й нічого не розберу! Брешеш! Я не п'яний! А! який той Терешко щасливий! Йому все йдеться! Все йому йде в руку! І сливи швидко ростуть! Он і мій тин чорніє!
– Та то кладки через річку. Де ж таки тин буде на річці, – обізвався десяцький.
Тільки що голова й десяцький ступили на кладки, з-під
357
кладок вискочив один парубок і загилив кулаком по спині попереду голові, а потім десяцькому та й зслиз, неначе миша, шмигонув під місток.
– Ой боже наш! Дух святий при нас! Ой лишенько!– зашепотіли голова й десяцький. – Це ж він! це ж нечистий!
І вони швиденько подибали по широкій кладці, держачись один за другого. Серед річки з-під кладок знов вискочив парубок у чорній свиті перед самісіньким носом в голови, забіг ззаду і знов телепнув в спину голову, а потім десяцького, а сам скочив та шусть під кладки.
Голова й десяцький перелякались. Вони вже не йшли, а бігли до берега. В їх трусились ноги. Вони думали, що з-під мосту вискакують дідьки та луплять їх по спині.
– Ой! ох! ох! – стогнав голова. – Це він! це сатана! як бухнув мене в спину, то в мене з очей так і посипались іскри. Чи і в тебе, бра, посипались? –спитав голова.
– Посипались. Це не спроста.
– В мене посипались, аж на сніг упали. Бачив своїми очима: тільки – блись, блись, блись! Так і сипляться на сніг. Ох! Тікаймо швидше. Це місце нечисте, – говорив голова, в котрого разом з іскрами вискочив і хміль з голови.
Тільки що вони зійшли з кладок і пішли попід вербами, з-за верб через тин полізли парубки. Тин затріщав. Один парубіяка дав кулака десяцькому, другий стусонув голову по потилиці, третій луснув голову просто в спину. Денис наостанку склав докупи обидва кулаки й обезберив попереду голову в спину, потім втелющив десяцького по потилиці так, що вони обидва зарили носами.
Парубки кинулись врозтіч і подряпались на тини,, неначе коти, та й поховались в вербах.
– Е! та це не нечиста сила! Це хлопці! Он Петро! Он Денис! – крикнув десяцький.
– То це вони! То це така нечиста сила! Ого-го! Потривайте ж, іродові душі! – гукав голова, обтираючи сніг з носа та з лиця. – В тюрму їх! в рештантські роти!
– На Сибір їх! –кричав десяцький, а сам біг бігцем далі.
Обидва вони дали драла, неначе за ними гналась тічка вовків.
– Бити мене по спині кулаками! мене! старшину! Чи то видано! О, я цього їм не спущу! В тюрму їх! Посаджу їх на вежу! Потривайте ж, вражі сини! Я ж вас скручу
358
так, що ви й не поворухнетесь! О, в мене так! в мене нема жартів! –репетував голова, йдучи улицею.
Другого дня пішла чутка по селі, що парубки побили голову та десяцького. Старшини в селі не любили за його здирство та хабарі і були тому випадкові навіть раді. Почали розшукувати провинників та допитуватись, хто з парубків ходив на засідки на старшину. А тим часом хлопці, вчинивши одну штуку, розгулялись та розласувались на такі штуки. Другого дня вони довідались, що голова йтиме через греблю до млина. Знов засіли вони під мостом на спусті. Довго вони ждали, доки йтиме голова, але не діждались, бо голова вже боявся ввечері і носа витикати з своєї хати. Парубки, сидячи під мостом, хапали дрижаки на морозі, а далі надумались вискакувати з-під мосту та лякати прохожих. Вони вискакували по одному і тільки лякали людей криком та свистом. Але декотрі не втерпіли і почали частувати кулаками в спину прохожих чоловіків і навіть молодиць. В той час дяк йшов через греблю в гості до голови. Один парубок вискочив з-під мосту, гикнув, свиснув і телепнув дяка кулаком в спину. Дяк втік та й сховався в шинк.
Нагулявшись на греблі, хлопці згадали про дяківну. До дяківни залицявся один парубок, Петро, Денисів приятель. Він недавно зачепив її в крамниці, куди вона прийшла купувати деякий крам. Дяківна була дуже гарна, але дуже горда і з парубками не любила жартувати. Денис згадав, як вона вилаяла Петра в крамниці, та ще й при людях.
– А ходім, хлопці, до дяківни та встругнемо їй штуку, щоб вона не була така чваньковита та не гордувала парубками, – сказав Денис.
– А ходім справді! Нехай знає, що вона не велика пані, що й парубки їй рівня, – гукнули хлопці.
Вони з-під мосту побігли просто до дякової хати, виставили ворота і закинули їх на хату. Один парубчак налапав у клуні мазницю з квачем і вимазав дьогтем чисто всі стовпи коло воріт, ще й мазницю почепив звершечку на стовпі.
– Треба припинити вражих синів, – гукав голова до писаря, – дуріють, мов несамовиті; і впину їм нема. А вже той Денис, то такий сваволець, що й на світі нема такого. Він усім парубкам дає привід, – говорив голова, пригадуючи два Денисові кулаки, стулені докупи.
359
Через кільки день голова половив усіх провинників і посадив на день в холодну, а Дениса, як привідця тому всьому, посадив на три дні.
Чутка про це дійшла і до баби Зіньки, і до Насті. Насті було шкода Дениса. Вона не втерпіла, одвернулась од матері і почала плакати. Мати примітила ті сльози, і тільки тяжко зітхнула. Настя крадькома втерла сльози рукавом, прожогом вибігла з хати і сховалась надворі, в садку,, щоб ніхто не бачив тих сліз.
“І добре мені, і горе мені з тими дітьми, – думала баба Зіня, зіставшись сама в хаті, – Денис давненько вже вча* щає до моєї хати; він любить Настю; я вже це давненько примітила; і Настя горнеться до Дениса. Недурно ж полились в неї сльози з очей. Ой, горенько мені! Денис і гар* ний з себе, і найменший син в багатенького батька. Помре батько, він матиме чимало поля, і батьків город, і хату. Усе, здається, гаразд, усе гаразд, та тільки горенько, що Денис ще змалку був пещений, палкий на вдачу, як той порох; ще й до того заводіяка; в усяких дуростях він перший дає парубкам привід. Боялась я за Соломію, боюся й за Дениса”.
Баба Зінька знов важко зітхнула, перебираючи півмітки та ладнаючи мотовило, щоб мотати починки.
Одсиділи парубки день в холодній за свою провину, одсидів і Денис три дні. їх повипускали і наказали, щоб вони більше не дуріли. Одначе через тиждень після того парубки знов зібралися на вечорниці. Голова знав про те, знав і десяцький, але вони вже не пішли розганяти вечорниць. Та й люде почали вже нарікати на голову, що він розганяє вечорниці, бо треба ж десь погуляти та побавитись молодим хлопцям та дівчатам.
– А що! А я таки на свойому поставив! Таки будуть в нас вечорниці! – говорив Денис, зайшовши зараз після вечорниць до Романа та до Соломії.
– А що мені з того, що будуть вечорниці, коли мене мати не пускає на вечорниці, – обізвалась Настя, – що мені з того, що другі дівчата нагуляються й наспіваються, а я, як сиділа дома, так і сидітиму.
В бідної дівчини аж сльози навернулись на очі, так їй хотілось гуляти на вечорницях.
– Не журися, Насте! Хоч ти не будеш гуляти на вечорницях, зате ж я приходитиму сюди до Романа, при-
360
носитиму книжки та буду читати їх тобі. От тобі будуть і вечорниці! – обізвався Денис.
І він справді частенько забігав до Романа вечорами, приносив книжки, читав їх Соломії та Насті. І йому приємно було посидіти з Настею, побалакати з нею та пожартувати. З її темних очей неначе лилось на його щастя. Йому хотілось, щоб те щастя лилось на його і ніколи не переставало.
“Коли б бог дав діждати різдва, зараз після нового року зашлю старостів до Насті. Вона мене, здається, любить, бо горнеться до мене, усе поглядає на мене ласкавими очима. Ой, як довго ждати до різдва!” – думав Денис, поглядаючи на темні, як терен, Настині оченята.
Але на біду Денисові, перед самим різдвом до баби Зіньки зайшов її сват Филін.
– Чи ви чули, свахо, що виробляють парубки? Чого натворив в корчмі Денис? –спитав Филін в баби Зіньки.
– Ні, не чула, бо я все сиджу дома та пряду: допрядаю півмітка на основу, – сказала баба Зінька.
–> Я вже не знаю, що далі й буде на світі. Які тепер парубки стали! Ой господи! Вони,, бач, вчені, в школі вчились. Вчені вони та недрюковаиі! – бідкався Филін.
– Що ж там таке трапилось? –спитала баба Зінька.
– Та оце в неділю прийшов Денис до корчми з своїми приятелями. Взяли вони кварту горілки, посідали за столом, випили по чарці, а потім Денис витяг з кишені цілий шматок сала та кільце ковбаси. Кинулись парубки до того сала, як вовки на вівцю, та давай закушувати. Люде почали на них гримати, що тепер піст, а вони регочуться та наминають сало. А Денис вхопив дві четвертини сала в руки, ходить по корчмі поміж людьми та й їсть, навіть не покраявши, а в другій руці держить ковбасу. Ходить поміж людьми та дражниться та й приказує: “Оце вам гріх! Оце вам гріх! Оце вам святий піст, свята пилипівка!”
– Ой господи, яка розпуста. Яка попсованість! То це вже для їх нема й посту? – аж крикнула баба Зінька.
– Нема для них ні середи, ні п’ятниці, ні посту. Жеруть скоромне, мов ті жиди, чи в середу, чи в п’ятницю. Це якісь антихристи народилися. Денис каже: “Для мене тоді піст, як нема чого їсти”. Ой господи! що то далі буде! що то буде!
361
– Ой господи! А ще й розумного батька син, отой Денис. І в кого він вдався?–сказала баба Зінька.
– А в кого ж? В себе дурного вдався! більше ні в кого.
– А шкода парубка: і розумний, і робочий, та ба! – обізвалася баба Зінька.
Филін вийшов з хати, бідкаючись та лаючись, а баба Зіня задумалась. їй шкода було Дениса* шкода й Насті, але в неї майнула думка не видавати Насті заміж за Де* ниса.
“Чи він наважився дуріти “а всі застави тим, що в йому молода кров грає, чи він і справді поганий чоловік, цього я вже не вгадаю. Може, тільки він пустує, як молодий кінь грає та вибрикує... Але коли б од того брикання не довелося плакати моїй Настусі. Ох, шкода мені і Дениса, шкода й Насті”.
І баба Зіня важко-важко зітхнула, мотаючи починок на мотовильник. Вона поклала мотовило, сіла й голову похилила.
“Ох боже мій єдиний! І за Соломію боялась, і за Дениса боюся. Але... може, Денис ще й не буде сватати Насті,, а я, дурна, вже й зажурилась”.
Баба Зінька осміхнулась. Вона знов взялася за робо* ту, а сумні думи одна за другою знов заворушились в клопотливій та поміркованій голові старої матері. Баба Зінька скінчила мотати пряжу й почала лічити чисниці та пасма, але помилялась. її думи несамохіть неначе вплутувались в ті чисниці та пасма, неначе вона лічила ті думи поміж нитками мотовильника.
Настало різдво. Парубки й дівчата розійшлися по селі колядувати. Денис три дні не бачив Насті, і йому й колядки були немилі. Він почав щовечора приходити до криниці, де Настя брала воду, ждав її під вербами, а Настя не виходила з відрами. Аж перед,меланками вже смерком він таки діждався Насті. Вона перескочила з відрами через перелаз, і Денис вийшов з-за верб несподівано, неначе з-під землі виріс.
– Добривечір, Насте! ждав тебе оце тут три вечори поспіль і насилу діждався, – сказав тихо Денис,, – скажи мені усю правду, чи любиш ти мене? Чи підеш ти за мене заміж? Ти мене ізсушила, зв’ялила своїми очима. Без тебе мені світ немилий, без тебе мені гулянка – не гулянка.
362
Ходжу та світом нуджу та все про тебе думаю. Скажи мені, Насте, усю щиру правду.
Настя стояла мовчки, неначе остовпіла. Денис говорив з таким палом, з таким гарячим почуванням, що молода дівчина і стривожилась, і трохи злякалась.
–: Як мати не спротивиться, то я піду за тебе, – промовила Настя так тихо, неначе боялась, щоб і верби над її головою не почули її голосу.
Денис кинувся до неї, вхопив її за обидві щоки долонями і гаряче поцілував. В Насті голова заморочилась. їй забило памороки. Вона тільки почувала, що в Дениса долоні були гарячі, а уста пекучі, як жар.
Довго Денис стояв поруч з Настею, взявши її за руку, довго балакав з нею. Вона не почувала, що в неї ноги померзли на морозі, що її права рука одубла й заклякла на коромислі. На заході небо горіло на мороз, як жар. Три стовпи розійшлися широкими смугами до середини неба. Мороз брав, аж за пальці щипав. А Настя і не примічала того.
По улиці хтось простував до криниці по воду. Денис швиденько розпрощався з Настею і одійшов. Настя кинулася витягати воду з криниці і тільки тоді примітила, що в неї руки закоціліли, а ноги неначе одубли. Але щоки горіли, аж пашіли, а серце неначе грало, невважаючи на мороз. Настя верталась з відрами через город та садок така весела, неначе на той час і сад розвивався, і вишні зацвіли, і соловейки защебетали.
Другого дня були меланки. Ввечері Соломія заходилась пекти млинці. Тільки що вона вихопила з печі першу сковороду, Настя вхопила перший млинець, похапцем накинула свиту і побігла слухати до сусіди під вікно. Мати осміхнулась. Соломія зареготалась. Настя незабаром вернулась засапавшись.
– А що там, дочко, почула? –спитала в неї мати.
– Ой лишенько! – промовила Настя. – Хлопець пустував, ганяв по хаті, а тітка каже: не ганяй! сядь, бодай ти каменем сів.
– Овва! погано, погано: не підеш цього року заміж. Але за один рік таки не посивієш!–жартувала Соломія.
Настя сіла на лаві й задумалась.
“Що ж це таке? Денис казав, що зашле старостів, а я вислухала зовсім не те”, – подумала Настя і стала смутна.
363
Сіли вечеряти. Насті їжа й на думку не йшла.
Денис насилу діждав водохреща і після Івана Хрестителя заслав старостів до Насті.
Баба Зінька попросила їх сісти на лаві. Старости поклали хліб на столі і почали питати в баби Зіньки, чи віддасть –вона Настю за Дениса. Баба Зінька помовчала, подумала, а потім сказала:
– Настя ще дуже молода. В неї ще й рушники не готові: нема чим і старостів пов’язати. Та й цього року в мене хліба обмаль, бо був недорід. Нема за що гаразд і весілля справляти. Підождемо ще з рік або хоч з півроку. Теперечки я не думаю видавати Насті.
– А ти, Насте, підеш за Дениса?–не втерпів один староста і спитав у Насті.
– Піду, – тихо обізвалась Настя і кинула докірливий погляд на матір.
Старости встали, взяли з стола хліб, попрощались і вийшли з хати.
– Мамо! що це ви вчинили? –сказала Настя.
– А що ж я зробила? Підождемо з півроку, та й годі. Як не одкинеться Денис за цей час, то він буде твій. Треба добре навиглядати його. Без цього я тебе, дочко, не віддам на галай – на балай. Ти мені не чужа: ти моя дитина.
– Як не віддасте мене за Дениса, то я, мамо, ні за кого не піду. Десять гарбузів дам парубкам, а таки заміж ні за кого не піду, – сказала Настя, і твердий голос її задрижав, а на очах виступили сльози. Мати задумалась й замовкла.
“Вона вдалася в мене... Й імене колись батько не хотів давати за мого покійника в чуже село... І я сказала тоді батькові, що буду доти гарбузувати, доки не вийду за Мисана. І піднесла хлопцям шість гарбузів, а за Мисана таки вийшла. Оце горенько! Настя вдалася в мене: вже я знаю, що вона постановить на свойому”.
– Не плач, дочко, не журися. Твій талан од тебе не втече. Сідай та вишивай рушники, бо в нас і справді нема чим старостів перев’язати; та й тих рушників, що маємо, буде мало: треба ще нових напрясти* та ще й тонких. В нас прядива доволі. Півроку, рік – не богзна-який час. А Денис нігде не дінеться, коли він і справді тебе любить.
Увійшов у хату Роман. Настя,, плачучи, побігла до Соломії жалітись.
364
– Чом ви, мамо, не хочете віддавати Насті за Дениса? – спитав Роман в матері з докором.
– А тим, що він дуже вже роздурівся, та ще й до того гарячий, як присок, та палкий на вдачу.
– То що з того! Він палкий, але одхідливий. Спахне, розсердиться та зараз і одійде. Він працьовитий, щиросердий, і в його є тямка в голові; душа в його добра. Може, ви не хочете взяти його за зятя через те, що він їсть у піст сало?
– Ні, сину! їв Денис сало у піст, може, через те, що не було чого їсти, а може, задля того, щоб почванитись перед людьми: дивіться, мов! я їм у піст скоромне, як пани їдять! Молодому бог простить. Але я боюся, що він сваволець, що він битливий, дуріє на селі, усім парубкам привід дає в дурощах. Поживемо – побачимо. Може, в йому обрік грає, бо він багатого батька син. Може, цей обрік переграє в йому, і він осядеться. Тоді я прийму його за зятя. А тим часом треба добре навиглядати його, треба підождати. Хіба я не мати, щоб топила свою дочку?
Од того часу Настя і Соломія взялися вишивати рушники, що лежали в скрині. Соломія побігла до Грицькової крамниці, купила канви, накупила заполочі, дістала усяких взорців у дівчат. Ввечері вони пряли на нові рушники, а вдень вишивали. Настя шила й очей не підводила. їй здавалось, що вона вистеляє тими квітками та рушниками стежку до своєї долі. Вишивала вона червону квітку, і їй здавалось, що вже не така довга стежка стала до милого.
“Ой боже мій милий! Вишиваю я рушники хмелем та зірками, а мені все здається, що я йду до своєї долі зеленими лугами, та свіжими берегами, та пахучими садами. І коли я дійду? А чи дійду ж? А як моя доля мене покине, од мене сховається? А як не знайду я її?” – думала бідна дівчина, вишиваючи квітки.
Соломія вишивала та все пісень співала, а Настя думи думала, і пісня не приходила їй на думку.
– Чому ти, Насте, не співаєш вкупі зо мною? Чого ти журишся? – питала в неї Соломія.
– Не в думці мені пісні. Співай уже ти за мене, та не співай веселої, а співай мені про тугу, та журбу, та розлуку. Не співай тепер для мене соловейком і не щебечи ластівкою ^о ще гірше бере мене журба за серце.
365
VII
“Ну, хвалить бога, що Настя знайшла собі роботу!– думала баба Зінька, поглядаючи на дочку, – а то ходе, як нежива, робе діло, мов сонна, співати – не співає, та все журиться, та все думу думає. Нехай же тим часом устеляє в думках стежку до милого вишиваними рушниками, нехай бавиться вишиванням, а там підождемо – побачимо. А тим часом і в мене є на думці свої вишивані рушники, щоб ними устелити стежку на той світ: треба збирати гроші на святкування мироносиць... Ой, коли б часом знов не приснилась мені мати!.. А вік мій вже недовгий... Смерть за плечима”.
І баба Зінька подумала собі, що вона вже стара, може вмерти не сьогодні-завтра, не вволивши волі своєї матері; що мати стріне її на тім світі з докором за недбайність та непослухання. І бабі Зіньці вже привиджувався той світ, неначе в якомусь сріблястому тумані, десь над веселою річкою в зелених лугах та пишних садках, де вона стрінеться з своєю матір’ю.
“Ой боже мій єдиний! Треба хапатись, треба поспішатись* бо час не стоїть, бо час летить, як ті летючі бистрі хмари на небі. А грошей треба ще чимало. Час заходжуватись коло діла, йти по селі жебрати. Але я таки дійду до свого, коли вже наважилась”, – думала баба Зінька, пораючись в хаті.
Після нового року баба Зінька звеліла запрягти коняку в візок і з своєю меншою сестрою та з старостихою поїхали по селі просити по хатах на святкування мироносиць. Того року був недорід: хліба в людей було обмаль, а коли хліба було мало, то і в грошах була недостача. Господарі скоса поглядали на бабів і з неохотою давали до складки гроші. Але баби приставали до хазяйок і вміли так піддобритись до їх, що вони хоч потроху, але жертвували то борошна, то пашні, а то печеного хліба. Голова стрівся з Зінькою, не втерпів і почав докоряти бабі Зіньці.
– Зінько! схаменіться! Що це ви задумали? Хліба вродило мало, ледве в кого стане до нового, а ви й той забираєте в господарів. Вже б підождали з мироносицями до будущого року, – говорив голова.
– Ой, не можна ждати, не можна! Все мені сниться моя покійна мати та все мені докоряє за те, що я не заводжу в нашому селі свята мироносиць. Вже я ждала рік,
366
а довше вже не можу ждати, бо мати моя все сниться мені, все ніби гнівається на мене.
– Та нехай гнівається собі! Це невелика шкода, що мертві гніваються, а от як будуть гніватись живі, то це трохи гірше... Чи то мало кому не верзуться усякі сни? Хіба ж можна йняти віри снам? їй же богу, я і не піду до церкви на ваше свято, і на вашому обіді не буду. І писар не піде, і десяцький, і судці не підуть.
– Воля ваша! Як схочете, так і зробите, а ми своє діло будемо помаленьку робити та таки й доведемо до кінця, – обізвалась баба Зінька тихим та спокійним голосом, неначе вона говорила не про себе, а про когось іншого.
– А! я лихий на вас! – аж крикнув голова. – Ходять оці баби по хатах жебрати та людей обдирати. Ото я був би радий, якби ваше свято не вдалося!
– Воля ваша, але й воля божа. Як буде, так і буде, а нам треба робити святе діло, – знов спокійно й байдужно промовила баба Зінька.
І вона ходила по селі, збирала в мішки борошно, пашню, горох, квасолю, повісма прядива. Назбиравши повний віз усякого добра, вона одвозила до Білої Церкви і розпродувала усей крам на базарі. Грошей все-таки було обмаль. Баба Зінька поїхала до Яблунівки, звідкіль вона була родом, жебрала й там по хатах, а потім поїхала по ближчих селах прохати на мироносиць. Слава про те свято пішла кругом по селах, де ще не завівся празник мироносиць. Усі знали, що в Терешках буде справлятись празник мироносиць, усім хотілось там побувати, а баба Зінька ще й запрошувала людей до своєї церкви на те свято.
На середопісті баба Зінька вже зібрала гроші й однесла до батюшки. Виплатили майстрам за образ та за кіот. Староста привіз з Києва дванадцять здорових ставників з білого воску, штучно поцяцькованих золотом. В баби Зіньки не зісталося грошей на громадський обід для духовенства, для півчої та для старців. Після провід через тиждень треба було справляти празник мироносиць. Батюшка покликав бабу Зіньку.
– Ну що ж, Зінько, чи все в вас готово для празника? – спитав батюшка.
– Ой батюшко! Все, та й не все: не стало грошей на громадський обід, але я вже була по хатах в хазяйок і просила зносити на обід, хто чим спроможеться.
367
– Треба ж заздалегідь розпорядкувати, кому держати в церкві ставники, кому носити кругом церкви корогви та образи, кому дзвонити, щоб не було часом плутанини та непорядку, щоб молодиці та баби знали своє місце, щоб не товпились, як овечки, – сказав батюшка.
– Вже, батюшко, ми з сестрою та старостихою попризначували, кому ставники держати, кому й корогви носити. Я вибрала бабів та молодиць все богобоящих та порядних. Усе буде гаразд, батюшко, – сказала баба Зіня, ще й одно око трохи прижмурила.
– Ну, то й добре! Господи спострічай!–сказав батюшка на прощанні.
Баба Зінька доручила Соломії носити хреста кругом церкви в процесії, а Насті – дзеленькати в два маленькі дзвони. Соломія була така рада, що не спала усю ніч: все підводила голову та поглядала на вікна, чи вже не розвидняється, чи вже не світає.
Через тиждень після провід настала неділя мироносиць. Великдень був пізній. Надворі вже було тепло. Верби вже розвились, і сади вже розвивались; брость вкрила вишні та черешні. Стояла чудова тиха та тепла весняна погода. Баба Зінька приставила готувати обід молодиць, котрі добре знали куховарську справу, а сама пішла до церкви. Обід готували в церковній школі. Дячиха пекла паляниці в печі, а молодиці розклали багаття надворі коло школи і там готували усяку страву. Хазяйки поназносили на обід курей, м’яса, борошна, озвару, молока, сиру і усякого добра. Баба Зінька накупила горілки, пива, а для батюшки та голови купила пляшку вина.
Як тільки вдарили в дзвін, люде так і посунули до церкви цілим натовпом, неначе на Великдень. На празник поприходило багато людей з близьких сіл, бо чутка про те нове свято пішла скрізь по селах. Цвинтар був повний людей, як на Великдень. У церкві засвітили панікадило. Народу в церкві було так багато, що й протовпитись було трудно. Після “Апостола” Филін виніс з вівтаря дванадцять засвічених ставникір. Баба Зінька перша підступила до Филона і взяла ставник, за нею слідком підступали інші баби. Филін роздавав ставники з поважним видом. Баби брали з його рук ставники і кланялись йому аж у пояс; він і собі кланявся кожній бабі. Дванадцять бабів стало серед церкви півкругом коло священика, котрий читав євангелію, розгорнувши її і поклавши на посхиляні люд
368
ські голови. Усі баби, під загадам баби Зіньки, були однаково повбирані в намітки. Служба божа йшла повагом, помаленьку; хор співав партесні співи. В кінці служби батюшка сказав проповідь. Він в проповіді заступався за жінок; навчав чоловіків, щоб вони жалували й шанували своїх жінок, не лаяли надаремно, не били, не чеплялись до їх, та часом і змовчували, бо в жінок діла не менше” як в чоловіків; їм треба і спекти, і зварити, і на поле до роботи ходити, і хати доглядати, ще й дітей глядіти... Чоловікам ця проповідь зовсім не сподобалась.
– Ну, після цих мироносиць не можна буде жінкам і слова сказати, – тихо гомоніли чоловіки в церкві, – їх і так трудно держати в руках, а тут іще й батюшка попускає їм та оступається за ними.
Настав час процесії. Баба Зінька стала перед царськими вратами і виставила тих бабів, котрі мали носити кругом церкви євангелії, образи та здоровий образ мироносиць. Батюшка виніс з царських врат найбільшу євангелію і дав бабі Зіньці в руки; іншим молодицям та бабам він дав менші євангелії та образи. Здоровші й дужчі молодиці взяли здоровий образ мироносиць, побрали корогви та хрести. Соломія взяла найкращий хрест. Процесія рушила і пішла кругом церкви. За процесією пішли в самий перед не чоловіки, як звичайно буває, а посунулись натовпом молодиці та баби. Чоловіки й парубки не схотіли йти позад жінок, стовпились на сходах коло притворів і тільки дивились на ту бабську процесію. Повз жінок в процесії дибало кільки дідів та шкандибали каліки й старці.
Баба Зінька поважно йшла в процесії, несучи євангелію. Увесь цвинтар був неначе залитий народом до самої огради. Зінька спустила віка на очі і дивилась на землю. На її виду виявлялась клопотливість та задуманість.
“В церкві усе гаразд, усе по-моєму, – думала Зінька, несучи євангелію, – в церкві був порядок. А що ж то там діється з обідом коло школи? Ой, коли б молодиці не пересмажили печені та курей. Чи вдадуться ж то паляниці? Ой, коли б там молодиці поставили смачний обід”.
Зіньчині думки літали коло багаття, коло горшків та паляниць. Вона силкувалась слухати, як батюшка читав євангелію, а ті морочливі думки все не давали їй слухати, все тяглися до багаття та до печі.
Соломія так швидко йшла з хрестом поперед усієї процесії, що одбилась от корогвів та хрестів таки далеченько.
24 –1 І* Нечуй-Левицький, т. 6.
369
– Як Соломія побігла вперед! – шепотіли чоловіки. – Мабуть, задля того, щоб видніше було її червоні чоботи, синій суконний жупан та червоний пояс з китицями трохи не до землі.
Дівчата скупчились кругом дзвіниці та на сходах. В усі вікна дзвіниці виглядали дівчачі голови, убрані в квітки та в стрічки. Сміливіші дівчата дзвонили в дзвони. Кругом дзвіниці, як жар, горіли червоні квітки, стрічки на головах в дівчат, квітчасті хустки на молодицях. Уся дзвіниця ніби була обсаджена червоним маком. Процесія тричі ставала, йдучи кругом церкви; тричі читали євангелію, і під євангелію нахиляли голови самі за себе жінки. Ні один чоловік не підступив та не нахилив голови під євангелію.
– Ну, сьогодні зовсім запанували в церкві й на дзвіниці жінки, – гомоніли стиха чоловіки; і було знать по їх очах, що вони піднімали на сміх це жіноче свято, що їм це свято не подобалось.
Після служби божої половина людей рушила додому, але половина зісталась на цвинтарі споживати свої обіди, принесені в горшках з дому. У два ряди обсіли люде цвинтар кругом церкви, як на Великдень з пасками, і розпочали свій обід. Баба Зінька звеліла поставити столи коло церкви в затінку під липами. Молодиці поприносили страву з школи.
Батюшка сів на першому місці; з другого кінця стола сіла матушка, а по обидва боки коло неї сіли баба Зінька і її сестра, обидві здорові, поставні, в білих чистих намітках на головах. Півчі та запрохані на обід чоловіки обсіли довгий стіл кругом. За столом Зінька була така весела, неначе дівчина, котра вирвалась на музики.
– А де ж це наша старшина: наш голова, писар, десяцький та добросовісні?–спитав батюшка в Зіньки. – Хіба ти їх не просила на обід?
– Ат, батюшко! просила, а вони не сподобили нас та й не прийшли, але... і без баби вода освятиться, як кажуть у приказці, – обізвалась баба Зінька.
VIII
Денис не заходив до Романа. Йому було ніяково заходити до тієї хати, де од його одцурались, не прийняли за зятя.
Минула весна, настало й літо. Аж восени Денис на
370
смілився раз увечері зайти до Романа в гості. Настя вгляділа його в вікно й швиденько прибігла в Романову хату. Денис посидів, побалакав з Романом, пожартував трохи з Настею. Настя сиділа невесела і тільки дивилась на його жалісливими очима.
“Розлучають мене з тобою, але не розлучать. Ти будеш мій, а я твоя, хоч би мені прийшлося ждати тебе і рік, і два”, – думала Настя, поглядаючи на Дениса журливо.
– Чого ти, Насте, ніби журишся? Чом ти не говориш?
– спитав в неї Денис.
– Не говорю, бо говорити нема чого. Я вже своє переговорила, – обізвалась Настя, і її голос задрижав. Вона ледве вдержала в очах сльози.
Од того часу Денис частіше почав одвідувати Романа. Там він бачився з Настею, там міг побалакати з нею. Баба Зінька вже бачила, що Денис знов вчащає до Романа; вона догадувалась, що Денис ходить не до Романа, а до Насті, але про те змовчувала.
“Що ж маю діяти! Не загородити ж мені двір та ворота високим тином од Дениса, щоб і птиця через його не перелетіла. Та чи обгороджуся ж тинами од парубків, коли гарну дочку маю?” – думала баба Зінька і змовчувала, ніби нічого не бачила, нічого й не знала.
Одного вечора, виходячи смерком од Романа, Денис сказав нишком Насті в сінях:
– Бери відра та виходь зараз до криниці по воду: маю тобі щось сказати.
Денис з двору, а Настя за відра та й побігла через город до криниці. Там стояв під вербами Денис. Коло криниці не було нікого.
– А що, Насте! Чи згадує коли про мене твоя мати? Що вона тепер говорить про мене?
– Ніколи й словечком не згадувала, неначе тебе й на світі нема.
– А для тебе ж, Насте, є ще я на світі?
– Ой є, й будеш, і не перебудеш!–аж крикнула Настя.
– Чи ти ж мене любиш, як і попереду любила, чи, може, вже й забулась про мене? Може, вже нагляділа інші чорні брови, інші карі очі?
– І не нагляділа, і не нагляджу. Як не буду твоя, то й нічия не буду.
24* 371
– А як тебе свататимуть восени інші парубки?
– То усім хлопцям дам гарбуза, а таки на своєму поставлю. Моя мати ніколи мене не била й не лаяла, але якби вона мене лаяла, била, хоч би вона мене катувала, щоб я пішла за нелюба, а не за тебе, я б її не послз'хала, і таки б поставила на своєму. Присилай старостів ще раз. Може, вже мати переіначила та передумала.
– Зоре ти моя ясна! ти мені одна світиш і світитимеш для мене, поки й мого віку. А як зайдеш, моя зоре,, за хмари, то й сонце навіки зайде для мене і я вмру за тобою, – сказав Денис.
Він вхопив Настю за щоки і поцілував гаряче. Хтось нагодився до криниці на далекій улиці. Настя швиденько набрала води і скочила через перелаз. Денис скочив у верби та лози й сховався.
Восени прийшли до Насті одні старости. Вона піднесла їм гарбуза. Незабаром після того прийшли й другі старости, вона й говорити до їх не схотіла і втекла з хати.
“Ой, вдалася вона в мене! ой, вдалася в мене! – бідкалася баба Зінька. – Одже ж вона таки зробить по-своєму”.
Після покрови Денис знов заслав старостів до Насті. Про Дениса вже давно не ходила по селі ніяка недобра слава.
“Може, він вже вигрався, як молодий мед. Може, він і справді буде добрим чоловіком”, – подумала баба Зінька і поблагословила Насті подавати старостам вишивані рушники.
– От тепер я* мамо, знов стала весела, неначе це я сьогодні вдруге на світ народилась!–говорила Настя до матері.
– Ну то й добре, коли ти щаслива. Та вже й Денис став не той, що був попереду. Справлю ж я для тебе веселе весілля, бо це вже останнє весілля в моїй хаті, – говорила ба^а Зінька до Насті.
Видавши Настю заміж, баба Зінька зісталася сама в своїй просторній світлиці з кімнатою.
“Отепер вже я відпочину на старості літ. Соломія робоча та проворна, усе діло поробить і за себе, і за мене. Буду собі тихо жити, богу молитись та до церкви ходити, поки бог прийме мою душу”, – думала баба Зінька, сидячи в своїй просторній світлиці.
До різдва прожила баба Зінька окроми од сина та невістки, але далі не видержала. Вона звикла до гурту, до
372
великої сім’ї. Виглядівши та поженивши багато синів, баба Зінька звикла, щоб коло неї в хаті вешталися люде, щоб коло неї говорили, співали, щоб у хаті пустували та бавились діти. Робоча та невсипуща зроду, вона недовго видержала в самотині.
Перед різдвом в Соломії родився син. Родиво було важке: дитина родилась нечасна. Соломія насилу одужала. Баба Зінька ніяк не могла всидіти в своїй світлиці. Як тільки вона чула через сіни, що в противній хаті плаче дитина, зараз бігла туди, щоб доглядіти дитини. Не сиділось самій бабі в просторній хаті.
– Переходь, Романе, в мою світлицю, бо мене, стару, нудьга бере без людей. Чогось мені здається, ніби дні стали довгі, як море, а ночі ще довші. Я буду жити в маленькій кімнаті, а ти з Соломією живи в світлиці. Твоя хатинка буде нам за комірчину або за хижку, – сказала баба Зінька Романові.
Незабаром Роман з Соломією перейшли жити на материну половину. Запищала дитина в хаті; заспівала Соломія колискових пісень, колишучи дитину, а бабі Зіньці знов стало веселіше жити на світі: знов для баби дні стали ніби коротші, а ночі не такі довгі. Соломія поралась коло печі, баба доглядала дитини. Сім’я жила тихо та спокійно. Бабі Зіньці ніколи не доводилось нарікати що взяла собі за невістку крутілку.
Через два роки Соломія вже мала й дочку, і після того в неї вже не було дітей. Вона була така весела та співуча, як і попереду, все жартувала та пустувала, але й до діла бралася.
Мати втішалася унуками та хвалилась перед сусідами своєю невісткою, що вона й весела, й робоча, і добра до дітей, добра й до людей.
– Господи, яка добра Соломія!–не раз хвалилася баба Зінька молодицям. – Як тільки почує, що на кутку в когось заслабне дитина, то вже вона й там! Забіжить разів зо два, зо три на день, подивиться, розпитає, попросить в мене молока і однесе дитині, бо в мене, хвалити бога, дійна корова сливе ніколи не переводиться. А коли вдень або вночі де трапиться пожежа, вона кидає усе та й біжить на пожежу, щоб рятувати; виносить з хати, з комори і винесе більше за двох, бо проворна та прудка, як метіль. Раз уночі на кутку зайнялося сім хат. Вона схопилася як несамовита, побігла, наскочила в дворі коло однієї хати на
373
погріб; погріб зверху вже обгорів, а вона й шурхнула в той погріб, так що вже чоловіки спустили в яму два дрючки, і вона по дрючках видряпалася з ями, ніби кішка.
Малі діти то плакали, то пустували в хаті й перебаранчали Романові читати книжки та молитись богу. Він опорядив малу хатину, прибрав в хаті чепурненько, застелив стіл чистою скатеркою, заквітчав образи усяким зіллям; повісив на образи вишивані рушники, ще й звелів столярові виточити два дерев’яні високі підсвічники, такі як в церкві стоять перед іконостасом. Столяр виточив підсвічники, маляр помалював їх ясно-зеленою фарбою, а Роман повирізував з паперу кружала і понакладав зверху на підсвічники, щоб вони не позакапувались воском. Він бачив такі підсвічники в Лаврі в Києві* в келії одного послушника, котрий був родом з Терешок і навіть близький Романів сусіда; такі підсвічники припали Романові до 'вподоби, і йому заманулось поставити такі самі в своїй хаті.
В неділю або в свято Роман світив свічки, засвічував лампадку перед образами, кадив з покришки ладаном і сідав за столом читати “Мінею” або “Житія святих” або ставав перед образами і молився богу. Маленька Романова хатина стала схожа на якийсь маленький притвор у церкві.
Стара мати ласкаво поглядала, як син прибирав та опоряджав свою хатину, але Соломії все це дуже не сподобалось.
– Оце вже Роман так замурується в своїй хатині з книжками, що до його ані приступу! – говорила Соломія до матері.
– Нехай, дочко, зачиняється та читає про святе та боже. Він непогане діло робить, – говорила баба Зінька до Соломії, – а робити усяку роботу, хвалити бога, в нас є кому. Хоч я й стара, але не люблю сидіти дурнички, згорнувши руки.
Вже й діти попідростали. Синові вже пішов дев’ятий рік. Роман не хотів посилати його до школи вчитись і почав сам вчити його читати та писати.
– Не хочу я посилати свого хлопця до школи, – говорив Роман до матері, – там гармидер, галас; хлопці б'ються, та лаються, та дуріють. Хлопець мій трохи слабовитий та дуже смирний; там школярі заскубуть його та
374
заклюють, як курча. Я й сам його вивчу і читати й писати.
І Роман сам почав вчити свого сина в своїй маленькій кімнатці. Через рік він почав вчити читати й дівчину. Роман не любив, як Соломія або мати заходила в його кімнату в той час, коли він вчив дітей.
– Не ходи вже, дочко, в противну хату, як Роман сяде коло книжок з дітьми. Нехай вчить дітей та до розуму доводить. Він непогане діло робить, – говорила баба Зінька до Соломії.
– Але, мамо, Роман вже геть-то засиджується з дітьми в тій хаті за книжками, а про роботу й не дбає: і до волів в загороду не заглядає, і коня не доглядає. Якби не я, то воли й кінь стояли б в загороді цілий день ненапоєні й ненагодовані. А Роман тільки й знає, що свої книжки, – гомоніла Соломія.
– То й побіжи, дочко, сама та й напій і воли, і коня. Роман не гайнує дармо часу: і він діло робить, – виправдувала баба Зінька свого сина, – ти ж бачиш, дочко, що Роман не цілий таки день сидить з дітьми за наукою, він же і молотить, і віє, і до млина возить, і в клуні прибирає. А ти ставай йому до помочі, поки діти вивчаться.
Але Соломії прийшлося вже й дуже часто ставати до помочі свойому чоловікові. Одначе вона скрізь увивалась, скрізь встигала в роботі і в хаті, і в дворі, ще й на току та в клуні Романові помагала.
Цілу осінь і зиму Роман вчив щодня своїх дітей, засівши в невеличкій кімнаті, де було тихо, де ніхто йому не перебаранчав. В неділю або в свята по обіді він звичайно йшов у ту хатину, сідав коло стола, розгортав яку-небудь церковну книгу і читав її голосно. За книгою він сидів не одну годину, сидів довго, бо дуже любив читати книги.
Раз в великий піст, в неділю на середопісті, Соломія сиділа з матір’ю в світлиці і нудила світом. Мати налагодилась лягти одпочити. Діти бігали по хаті і гралися. Роман сидів в своїй кімнаті за книжкою. Соломія надумалась піти до Романа пожартувати. Він вже давно не звертав на неї жадної вваги.
Соломія увійшла в кімнату і стала коло порога. Роман сидів коло стола, згорбивши спину і нагнувшись над здоровою книжкою. Він стиха бубонів, читаючи книжку. Соломія лузала насіння і збирала лушпайки в жменю.
Довгенько вона стояла мовчки коло дверей, але Роман
375
читав і не оглядався. Соломія підступила до його з-за спини й обвила його шию руками. Роман тихо одкинув її руки набік на свої плечі і все-таки бубонів, читаючи далі та перегортаючи листок книжки.
Соломія сипнула на листок книжки повнісіньку жменю насіння. Роман перестав бубоніти: насіння закрило стрічки. Він згорнув насіння долонею на стіл і знову почав читати.
– Не дурій-бо, Соломіє! Ти не даєш мені читати, – тихо обізвався Роман.
Соломія обійшла стіл і сіла на лаві проти Романа. Вона дивилась на його біле високе чоло та на віка, спущені на очі.
– Та годі вже тобі читати! Йди до світлиці та побалакай з нами, – почала говорити Соломія, – зачиниться, замкнеться отут в хатині та й сидить, мов квочка в обичайці. Ходім в світлицю!
– То йди собі в світлицю, коли хоч! Там же є мати. Говори з нею, а я буду читати.
– Яка там розмова з матір’ю! Мати сидять на лежанці, та тільки все позіхають та позіхають, та рота хрестять. Кидай оту книжку та ходім у гості до батька.
– Одчепися од моєї душі! Йди сама до батька, а я прийду перегодя, – говорив Роман і все-таки не підводив голови од книжки, навіть не глянув на Соломію.
– Та кидай оту книжку! Оце прилип до тієї книжки, неначе муха до меду. Вставай та одягай жупан.
Соломія схопилася з місця і потягла книжку до себе через стіл. Роман вхопився за книжку обома руками і не пускав.
– Оце причепилася причепа! Потривай, дочитаю листка!
– Коли ти в гаспида цю книжку дочитаєш? Дивися, скільки ще їй до кінця, до другої палятурки. Поки дочитаєш, то й смеркне.
– Та не до другої палятурки, а до оцього значка на другому листку! Дивися, ось намальована квіточка і написано: кінець. Оце ж і кінець.
– Та не бреши. Я тебе вже добре знаю! Хіба мало отаких квіточок понамальовувано в цій книжці? Це ти мене дуриш.
– Та не дурю! Ось тутечки ж написано: кінець. От дивись! Ото дурна!
– Мені все одно, що воно там написано, бо я його
376
незугарна прочитати. А ти не бреши! Кидай книжку, бо я вхоплю оту книжку та тебе нею по спині та по потилиці.
Соломія вхопила книжку, замірилась на Романа і вже хотіла і справді телепнути нею по спині свого чоловіка. Роман одняв од неї книжку, знов розгорнув і знов почав водити очима по стрічках. Соломія кинула на книжку жменю лушпиння і зареготалась. їй хотілось чарувати Романа сміхом та очима, хотілось пожартувати з ним, а він не дивився на неї, ще й почав сердитись.
– Ну не лишенько мені з цією молодицею! Причепилася, як реп’ях.
– Реп’ях, та ще й здоровий та колький!–сказала Соломія. – Такий реп’ях, що як влипне, то сплоха не одірвеш. Вставай-бо, вставай! Ти все за книжкою та за книжкою, а про мене й забуваєш, і ніколи не пожартуєш зо мною.
Соломія моргнула на його чорними бровами. Роман липнув на неї очима, і чорні брови вдержали на собі його тихий погляд.
– Хіба ти молоденька дівчина, щоб жартувати з тобою?
– Атож! Я й досі неначе молоденька дівчина: все б жартувала, все б співала, а ти чогось неначе з’їхав з глузду, мов той старий дід. Ой ти, старий опеньку!
Соломія схопилась з місця, оббігла позад Романа, вхопила обома руками стільця, на котрому сидів Роман, і потягла з усієї сили. Роман поїхав на стільці назад і трохи не шелепнувся додолу. Соломія висмикнула з-під його стільця.
– А ба, таки встав! – крикнула Соломія і зареготалась на усю хатину.
– Чи ти здуріла, чи знавісніла сьогодні! І досі така дурна, як і дівкою була. Дуріє, неначе маленька дитина,, – говорив Роман і вже починав сердитись, – оддай стільця!
Він хотів вирвати в Соломії з рук стільця. Вона не пускала. Романові доконечне хотілось дочитати листка до кінця. Він був дуже зацікавлений знати кінець житія, а Соломія неначе зумисне дражнилась з ним. Роман вже розсердився. Він силоміць вирвав в жінки стільця й пхнув її з усієї сили. Соломія аж сторчака дала. Вона обідилась, сіла на полу й надулась.
Ще й досі між ними не було колотнечі од того часу, як вони побрались. Роман жалував Соломію, а Соломія
377
ніколи не сперечалась з ним. Але вона була самолюбка й гоноровита на вдачу. Соломія дуже обидилась зневагою, сиділа мовчки і тільки скоса поглядала на Романа. А Роман знов сів на стільці і нишком дочитував кінець оповідання.
В хаті стало так тихо, що через сіни було чуть, як пустували малі діти, як стара мати гомоніла на їх. Соломія сиділа тихо і навіть перестала лузати насіння. Вона держала в одній стуленій жмені насіння, поклавши руку на коліно. В очах її виступили сльози і лисніли двома крапельками в куточках вік. Вона скоса поглядала на Романа і ждала, коли він скінчить своє читання. Але Роман все читав нишком і не зводив очей з книжки. Вже він дочитав до кінця оповідання, але все сидів над книжкою і дивився на листок, хоч і не читав далі. Він розсердився на Соломію.
“Ану, чи гляне на мене, як дочитає до кінця? –думала Соломія, поглядаючи скоса на Романа. – Як подивиться на мене, то то буде знак, що він не сердиться на мене”.
Соломія довгенько сиділа мовчки і ждала. Роман довгенько дивився в книжку і не читав. Потім івін почав навіщось перегортувати листки, неначе чогось шукав в книжці. Товсті здорові листки шелестіли й лускали. Роман мовчав й супив брови. Соломія мовчала, і тільки було чути виразно в хаті шелест твердих цупких листків. Вона посиділа, помовчала ще трохи, а далі знов почала лузати насіння.
Соломія знала, що як Роман розсердиться чого-небудь трохи, то не говорить три дні, а як розсердиться здорово, то не говорить тиждень. Тим часом весела й говорюча Соломія, хоч було й розсердиться чого на Романа, але через одну-другу хвилину не втерпить, щоб не заговорити. В неї/ гнів був гнівом, а розмова була розмовою сама по собі, і одно не перебаранчало другому. Романова насупленість та мовчання дуже не подобались Соломії.
Молодій молодиці вже й остогидло сидіти мовчки та слухати, як шелестять листки в Романових руках та лущить насіння в її зубах. Вона ке втерпіла і почала зачіпати Романа.
– Чи ти ще довго будеш перегортувати оті листки?– спитала вона в Романа.
Роман супив брови й мовчав, а потім перестав перегортати листки і ніби почав читати, ще й головою водив, але він нічого не читав, тільки дивився на книжку.
– Ти мене, Романе, вже не любиш: ніколи не пого-
378
вориш зо мною по-людській* не смієшся до мене, не жартуєш зо мною, як було колись, неначе я тобі стала не жінка, а якась сусіда, та ще й негарна сусіда, кирпата та мизата. Я люблю таких людей, що любенько балакають зо мною, балакають щиро та весело та з жартами од щирого серця, не таяться з своїми думками, а розказують усе, що в їх на думці. А ти все мовчиш та щось думаєш, похнюпившись; все насуплюєш брови та надимаєш губи, неначе тобі брови й губи покорчило. Колись ти був не такий, а тепер ти ніби не той став. Все ти за книжками, та за книжками, та з дітьми. А коли заговориш зо мною, то вже не так ласкаво, як колись попереду. Ет, з таким чоловіком! Шкода мені моїх гарних очей та тонких брів! Я на тебе моргаю, а ти сховав свої очі, неначе загорнув їх у ту книжку.
І Соломія встала, підступила до невеличкого дзеркальця, котре висіло на стіні коло вікна, і глянула на свої очі та на свої брови. Роздратована Романовою невважливістю, вона розчервонілась, розгорілась. Очі блищали, а щоки стали червоні до самих висків. Вона стала гарна, як перша півонія в зеленому листі, а Роман ледве глянув на неї своїми сонними задуманими очима.
Соломія одвернулась од дзеркальця і високо підняла голову, ще й очі підвела вгору.
– Романе! в мене вже суконний жупан старий. Швидко будуть справляти празник мироносиць. Як я буду носити хрест кругом церкви в старому жупані? І торік мені сором було виступати перед людьми з хрестом в старому жупані. Усі молодиці, що носили корогви, були в гарненьких суконних синіх жупанах, тільки одна я бігала кругом церкви в полинялому жупані, трохи не така, як старчиха.
– То надінеш цицеву нову юбку, – насилу спромігся обізватись Роман.
– Оце так! надіну оту цяцьковану юбку! Скажуть люде, що я ряба та периста, як наша телиця. Ти мені дай грошей, а я на вербному тижні піду до Білої Церкви та й наберу собі на жупан синього сукна, ще й куплю собі нову квітчасту хустку на голову та вив’яжу собі голову на диво! Отак-о, – сказала Соломія, ще й показала руками кругом голови, як вона широко вив’яже собі голову.
Роман і не глянув на неї. Соломія покрутилась, повертілась коло Романа, помовчала, а далі знов почала приставати.
379
– Кажи-бо, Романе, чи даси мені грошей?
Роман мовчав і дивився у вікно. Він вже давненько надумав собі купити книжок, таких, як він бачив у білоцерківській церкві на криласі, в чудовій оправі в шкуратяних палятурках.
– Чого ж ти мовчиш? Кажи, чи даси мені грошей на жупан та на хустку? Ось подивись, який мій жупан став старий!
Соломія зняла з жердки свій жупан, розгорнула і показала Романові, розіпнувши його в обох руках перед його очима. Роман липнув на його очима і знов втирив очі у вікно. Перед його очима манячів не жінчин жупан, а здорові гарні книжки з жовтими защіпками. Роман довідався, що їх виписували з Москви.
Соломія трохи подержала жупан, згорнула його, повісила на жертці, хрьопнула дверима і вийшла з хати. Вона увійшла у світлицю, сіла на лаві, підперла щоку долонею й задумалась.
– Чого ти, дочко, так задумалась? Чого це ти ніби засмутилась? – спитала в неї баба Зінька.
Соломія нічого не промовила, тільки рукою махнула до дверей.
“Щось було між ними. За щось полаялись, та не хоче вона мені казати, – подумала стара. – Ат! полаються, посердяться та й знов помиряться”.
– Може, ти чим роздратувала Романа? Може, перебаранчала йому читати, одчиняла скриню, стукотіла, чого шукала? – питала мати.
– Знаю вже, що не говоритиме зо мною три дні, – насилу обізвалась Соломія і знов махнула рукою до дверей.
“Щось між ними було, та не знаю що, – думала баба Зінька, скоса поглядаючи на червоні Соломіїні щоки та сердиті блискучі очі, – я вже давненько примічаю* що Роман од Соломії якось ніби одхиляється: нема в його дав" нього привіту до неї. А вона ж весела та палка, як огонь. Ой, коли б чого не трапилось між ними! Он, сидить на лаві та одсапується, а вид в неї, як червона калина на сонці”.
Соломія сиділа мовчки, навіть на дітей не вважала: діти завелися за якусь цяцьку, войдувались і трохи не бились за неї. Соломія не розборонила їх, встала з лави, накинула свиту і попростувала до дверей.
380
– Куди це ти, дочко, надумалась йти? – спитала в неї баба Зінька, неначе навздогінці.
– Піду на часину одвідати батька та матір. Вже поспіль чотири тижні я ке була в гостях в батька, – сказала Соломія і хапком вийшла з хати.
“Нехай піде та розважить себе трохи в батьковій хаті. Добра молодиця, і до роботи здатна, але любить і себе розважити в веселому товаристві. Ой, не до пари їй мій тихий Роман, не до пари! Він осовується та осовується, а вона однаковісінька, неначе вчора дівчиною була і сьогодні заміж вийшла”.
Тим часом Роман, нагадавши про ті гарні книжки, котрі він бачив в Білій Церкві на криласі, ніяк не міг про їх забути. Вони так і манячіли в його перед очима з добрящими й гарними палятурками з золотими смужками та блискучими написами. Він накинув свитину і пішов до батюшки на пораду.
– Батюшко! – сказав Роман, увійшовши в батюшчину кімнату і поздоровкавшись. – Я вже маю свою біблію, а це ще я думаю виписати собі з Москви дві книжки “Житій святих” та одну “Мінею”, та не знаю, як писати й куди писати; я бачив в вас листок з оповістками про ті книги. Будьте ласкаві, прошу вас, покажіть мені той листок; пам’ятаю, що там і понамальовувані книги, які є в того купця.
Батюшка виніс з своєї кімнати здоровий лист оповістки одного московського купця, на котрому і справді були намальовані ізразці євангелій та інших церковних книг. Роман вибрав собі три книги по тих малюнках. Книги коштували десять карбованців.
– Нащо ж ти, Романе, хочеш виписувати “Мінею”? Там же канони та тропарі! Це не те, що “Житія”, – сказав батюшка.
– Люблю й це читати, та ще люблю, щоб книги були мої і в моїй хаті. Коли схочу, розгорну та й читатиму, – сказав Роман.
Батюшка написав для Романа лист в Москву до купця. Роман виклав на стіл десять карбованців, і батюшка вкупі з своїми листами другого дня одправив і Романів лист на пошту до Білої Церкви.
Після провід, перед самими мироносицями батюшка покликав Романа. Книжки вже були прислані з пошти. Роман приніс книги додому і показав матері та Соломії.
381
Книжки були здорові, в шкуратяній оправі, з жовтими защіпками, з червоними та золотими смужками на корінцях, ще й всередині книжок були вкладені закладки з червоних та синіх стрічок. Роман розіклав книжки в себе на столі. Новенькі книжки аж лисніли проти вікна на сонці. Роман не міг ними намилуватись, одходив до порога, дивився на їх здалеки, розгортав, оглядав оправу. Бабі Зіньці дуже сподобались книжки. Соломія неначе сердилась на ті книжки, поглядала на їх сердитими очима.
– Ой, гарні ж книги! Господи, які гарні!–говорила баба Зінька, придивляючись близько до поцяцькованих палятурок та блискучих защіпок. – Але ж дорого, сину, ти заплатив за їх! Де ж пак, аж десять карбованців! Овва! Чималі гроші!
– Втелющив бог зна на що десять карбованців, – обізвалась сердито Соломія, – не бійсь – не справив мені нового суконного жупана та нової хустки на мироносиць, а собі книжок то й накупив. Хіба я здобрію цими книжками? Хіба я носитиму їх кругом церкви на мироносиць або почеплю їх на себе?
Мати глянула на Соломію, потім на Романа і догадалась, чого Соломія стала невесела, супила брови і поглядала на Романа сердито.
– Не журись, дочко! Поживете, то й купите собі і жупани, й нові свити, – обізвалась вона ласкавим голосом до Соломії. – А книги дорогі! Ой, дорогі! Де ж таки, аж десять карбованців коштують! Овва!
– Але ж, мамо, книги, як золото! Я б і двадцять дав за їх, – сказав Роман.
– Що гарні, то гарні, нігде правди діти,, – сказала стара. І вона одійшла трохи од стола, підперла щоку долонею і довго дивилась на лиснючі та поцяцьковані смужками книжки.
Роман поставив усі три книжки на столі сторч, як ставлять євангелії на престолі, мабуть, задля того, щоб їх було видніше, знов оступився од стола на кілька ступенів і ще довго дивився на їх та милувався ними. Три пречудові книжки закрасили і стіл, і навіть усю хату.
– Ці книжки будуть окрасою нашої хати. Перенеси їх, сину, в велику світлицю та постав на столі, щоб хоч люде бачили та знали, які ти книжки вмієш читати, – сказала стара, не втерпівши, щоб не похвалитись і книгами, і сином перед людьми.
382
Соломія і не дивилась на ті книги, неначе сердилась на їх. Вона швиденько вийшла з хати, а баба Зінька та Роман ще довгенько стояли та милувались книжками, неначе діти гарними цяцьками.
Настала неділя мироносиць. Соломії довелося носити хрест кругом церкви в старому жупані і в старій хустці. І те свято для молодої молодиці здавалось буднем. Вже вона Не бігала бігцем кругом церкви, високо піднявши вгору хрест, а насилу пленталась, похиливши голову. їй здавалось, що усі люде доконечне дивляться на витертий жупан на спині та на полинялі червоні квітки та червоні торочки хустки на голові.
Вже недалечко були й зелені святки, а Роман і гадки не мав справляти для Соломії нову одежу. Соломія вже і не допоминалась і не вимагала.
Весною Соломія примітила, що Роман частенько ходить в невеличкий лісок і сидить там довгенько. Лісок був недалечко од хат, за широким зеленим вигоном, на котрому пастушки-хлопці завсігди пасли ватаги овець та ягнят. Роман ходив у ліс часом зранку, часом надвечір, і не було неділі або якого свята, щоб він не пішов у той лісок. Соломія примітила це і почала слідкувати за ним.
“І чого то він ходить у той лісок?– думала Соломія. – Якби ходив по ягоди або по гриби, то щось приносив би додому; а то нічого додому не приносить, а сидить в лісі довгенько. Може, там його жде та виглядає яка дівчина або молодиця? Може,, він наглядів де очі, кращі за мої, а брови чорніші? Щось таке та є! Недурно він і не жартує зо мною, і не говорить до мене ласкаво та любенько”.
Однієї неділі надвечір Соломія угляділа, що Роман надів бриля і попростував через вигін у лісок. Мати звеліла того дня одвезти мливо до млина, бо вже зісталось мало борошна, а Роман десь зник, неначе крізь землю пішов. Довго ждала його мати, а він не приходив. Соломія викотила воза, знайшла мазницю, помазала воза, принесла ярмо, начепила на вола та все ждала Романа, щоб він їхав до млина. “Це він сидить в лісі. А побіжу я та підгляджу, що він там робить”, – подумала Соломія. Вона наділа юбку і побігла до ліска, але не навпростець стежкою через вигін, а поза людськими городами та хатами. Обійшла вона поза вигоном, обминула закруглений лісок, перелізла через окіп, потім скочила через старий тин на окопі, та так швидко, що й старий тин поламала.
383
“Ой боже мій! коли б часом не вглядів мене козаклісовик, а то ще й причепиться, що я потрощила тин”, – думала Соломія, озираючись на всі боки.
Вона прожогом кинулась в гущавину і пішла вздовж лісу, поглядаючи на довгу вузьку прогалину, котра тяглася, неначе зелена стрічка, між лісом і рядками зеленої, молодої, недавно насадженої паном сосни, понад самісіньким піскуватим окопом. Довго вона йшла та плуталась в густих кущах папороті та всякого лісового зілля, все поглядаючи на зелену прогалину. Романа нігде не було. Через лісок слалися стежечки, неначе розстелені рушники, збігалися, розходилися, перетинали одна одну навхрест, простягаючись через лісок до людських полів по другий бік ліска. На одній стежці бігли два маленькі хлопчики. Соломія спитала в їх, чи не бачили часом вони в лісі якого чоловіка.
– От там бачили! недалечко от козакової хати коло круглої галявини!–сказали хлопчики і показали Соломії пальцями, котрою стежкою треба було йти до тієї прогалини.
Соломія почимчикувала поміж деревом до того місця, де була та кругла прогалина. Її брала цікавість, брало й заздріння та злість. Вона заздрівала, що Роман ходить в ліс до якоїсь молодиці або дівчини. В неї задрижали коліна, здавило коло серця. Соломія почувала, що серце затріпалось, в грудях здушило, аж дух забивало. І вона вже не йшла, не закрадалась поза деревами, а бігла бігцем, аж бадилля під ногами хрущало; і незчулась вона, як опинилась недалечко од прогалини.
От і кругла прогалина залисніла між стовбурами берези та клинків, як зелена скатерть. Соломія спинилась, стала за кущами ліщини та проскурини, окинула очима галявину од краю до краю. Романа нігде не було видко. Соломія тихісінько зайшла поза кущами і зирнула в куточок прогалини. Там біліла звалена березова колода, а на колодці сидів Роман, спершись ліктем на коліно і підперши щоку долонею. Він задумався і дивився на прогалину.
“І чого ж ото він сидить на тій колодці, втупивши очі в траву? Мабуть, когось жде...” – подумала Соломія і дух притаїла, стоячи за кущами.
Довгенько вона стояла, неначе замерла на одному місці. Вона чула, як в грудях стукотіло серце швидко-швидко, неначе хотіло вискочити з грудей, почувала, як важко
384
дихали її груди, чула своє важке дихання і здержувала дух. А Роман все сидів на одному місці, повертаючи очі то на один бік галявини, то на другий. Галявина була пишна, як рай. Весна заквітчала й прибрала її, як молоду до вінця. З одного боку коло окопу стояли рядками молоді, недавно насаджені кругом ліска сосни. Крайній рядок коло окопу був вищий, раніше насаджений, другий рядок був нижчий. Ряди темно-зеленої сосни виступали на синьому небі, як темна широка стіна з одним нижчим виступнем. А поверх темної сизої стіни повиганялись вже височенько ясно-зелені паростки. Здавалось, ніби темнозелена стіна була зумисне обставлена рядками чудних яснозелених канделябрів та чудернацьких підсвічників. Кругом галявини стояв стіною старий зелений ліс* а посередині росли три розкішні старі дуби та дві високі прозорі берези. Уся прогалина цвіла квітками, уся була пишно уквітчана, неначе розкішний перський килим. Надвечір лісок аж гув од пташиного співу. Соловейки щебетали, аж луна в гаю розлягалась. Зозулі кували десь далеко-далеко, але їх м’який голос був виразний серед пташиного щебетання. Дрібні пташки щебетали. Десь серед лісу туркотіла жалібно одна горлиця. Здавалось, ніби на кожному дереві, в кожному кущі щебетала пташка, співав соловейко. Здавалось, ніби увесь ліс ожив після зимньої мертвоти та довгого зимнього сну, зрадів, прокинувшись, заквітчався,, прибрався в зелень та квітки, став тисячоголосим і на радощах заспівав тисячею усяких голосів, співав, аж розлягався досхочу, до втоми пташиними голосами, солов’їним щебетанням. Все в гаю ніби раділо і справляло перший весняний празник кохання, веселості, щастя.
Соломія трохи постояла, одпочила і втихомирилась. Вона не зводила очей з Романа. А Роман помаленьку встав з колоди, тихою ходою перейшов через зелену прогалину, став під дубом до схід сонця, перехрестився і почав молитись богу. Помолившись богу, він знов вернувся на старе місце, ліг на траві лицем догори, завернувся і простягся на ввесь свій зріст. І знов він втупив очі в сизу стіну темної сосни, в прозорі верхи берез, через рідкий лист котрих світилося синє ясне небо, і неначе замер на одному місці.
“Лежить та, мабуть, слухає, як співають соловейки та кують зозулі. Лежить ледащо, а я для його вози мажу та ярма накладаю”, – подумала Соломія.
25 І* Нечуй-Левицький, т. 6.
385
Постояла вона ще трохи, озирнулася на всі боки. Нігде не було видко ні живої душі. Недалечко од неї блиснула жовта омелга, перелетіла через прогалину, мигнула блискавкою і сповнила своїм гучним свистом прогалину, неначе в гаю сопілка заграла. Соломія аж тепер зовсім заспокоїлась: вона примітила, як мигнула жовта омелга, почула, що вона заспівала, сховавшись в листі на дубі. На козаковому дворі десь далеко заревла корова і до неї обізвалось теля. Надходив вечір. Сонце вже спускалося низько за лісом, а ліс все аж лящав од співу та щебетання.
Роман встав, перейшов тихою ходою через галявину, неначе йому була шкода кидати це місце, і потім ніби пірнув в густі сосни, вкриті гіллям до самого низу. Він попростував стежечкою до перелазу. Соломія пірнула в ліс і побігла іншою стежечкою додому.
“Боже мій! Що це зо мною сталося? Йшла сюди гаєм, нічого не чула, неначе вуха мені позакладало. А тепер чую, як ліс аж гуде от пташиного співу”, – подумала Соломія, хапаючись та поспішаючи додому, щоб випередити Романа.
Прибігла вона додому. Роман вже виносив мішки з пашнею з комори і складав на віз.
– Де це ти, Соломіє, була? – спитав в неї Роман.
– Ходила соловейків слухати, а це наслухалась та й вернулась додому. Бач, я вже тобі й воза помазала, і ярмо й занози налаштувала. А от ти так опізнився до млина. Ой хазяїне, хазяїне мій! Гляди лишень, щоб ти часом не прохазяйнував своєї долі, – сказала Соломія і важко зітхнула.
Роман подивився на неї допитливими очима, але не обізвався й словом. Він мовчки повиносив з комори мішки, поскладав на віз, поки Соломія запрягала воли, мовчки виїхав з двору та все поглядав на Соломію. А Соломія задумалась, вже й не щебетала і навіть слова не промовила до Романа.
IX
Настав робочий час. Настала оранка поля на озимину, потім косовиця, потім почалися жнива. Роман перестав вчити дітей в своїй кімнаті. Ніколи було йому й читати свої книжки. Робота йшла день у день* бігла невпинно, як гарячий кінь. Соломія втихомирилась, заспокоїлась. Життя в хаті знов плинуло, як тиха невеличка річка, тихо й рівно.
386
Восени, як тільки обжались і звезли хліб, Роман знов засів вчити дітей в своїй кімнаті, знов засів коло своїх книжок. Почалися довгі осінні вечори. Баба Зінька та Соломія сідали прясти; діти пустували в хаті. Роман засвічував лампу і йшов до своєї кімнати. Йому важко було слухати дитячий крик, важко було дивитись на гармидер в хаті. Він був радий, що знаходив собі в своїй окромній кімнатці спокій, де було тихо й чисто прибрано.
– Чом ти, Романе, не посидиш з нами? Чого ти все тікаєш до своєї кімнати? – питала в його мати.
– Коли, мамо, тут діти кричать та пустують, а мені хочеться читати книжки. Я люблю, щоб в хаті було тихо, як у монастирі.
– Чом же ти не пішов в монастир, як наш сусіда Петро, а взяв мене собі за жінку? – спитала в його Соломія.
Роман мовчки вийшов з хати. Соломія задумалась і зітхнула. Мати примітила, що Соломія зітхнула, і собі задумалась. Діти полягали спати. В хаті стало тихо. Тільки й чути було, як хурчать веретена, коли їх посукували Соломія та баба Зінька.
“Колись він не тікав од мене, не одходив од мого гребіня цілий вечір, все поглядав на мої очі, на мої брови, все говорив зо мною, неначе не міг наслухатись мого голосу. А тепер ніби зумисне запирається в своїй хаті од мене, як чернець в монастирі, все ніби одхиляється од мене, – думала Соломія, посукуючи веретено, котре спускалось аж додолу і крутилось долі, мов дзига, – чи він такий собі на вдачу, чи він більше вже не любить мене. Все ніби забуває про мене, неначе я в його не жінка, а наймичка”.
– Чого ти, Соломіє, задумалась? І не говориш, і не щебечеш, і пісень чомусь не співаєш. Що в тебе на серці? Ти неначе вже не та стала, – промовила до Соломії баба Зінька.
– Не та стала? Я, мамо, однаковісінька і тепер, як і колись була. Я зроду не журлива і навіть журливих людей не люблю, – обізвалась Соломія, і, щоб затаїти свої сумні думи, Соломія почала любенько та веселенько балакати з свекрухою, а далі ще й пісню почала тихеньким голосом, щоб не побудити дітей:
Ой гаю мій, гаю,
Та густий – не прогляну!
Упустила та голубонька
25*
387
Та вже й не впіймаю.
Ой, хоч же впіймаю,
Та вже ж не такого:
Не приляже моє серденько Ніколи до його!
Ця сумна пісня якось неначе сама спала на думку і проти волі й свідомості молодої молодиці була неначе протягом її глибоко захованих в серці потайних дум. Це був жаль, що вихопився в Соломії з серця проти волі, жаль за втраченим коханням, щастям, яке вона зазнала з милим.
Соломіїн голос задрижав, як дрижав огонь в маленькій лампі, котра стояла на столі. Соломія спинилась на цих словах пісні і не мала сили співати далі. Її думки знов заворушились і десь глибоко одбилися в серці. Як темні хмарки набігають несподівано на чисте синє літнє небо, важкі думи насунулись на її високе веселе чоло ніби темними хмарками і кинули темний сумний сутінок на веселі очі, на веселий вид. Соломія похилила голову до гребіня.
“Гасне в йому любов до мене. А в мені? а в моєму серці? чи гасне, чи ще горить, як літнє сонце на небі? Він сам гасить моє серце... А як мені хочеться любити! Як мені жаль мого гарячого кохання! Невже погасне моє серце так зарані, так несподівано?”
Соломія здавила в своїх грудях важке зітхання: вона знала, що баба Зінька навиглядлива й розумна, вміє добре навиглядати й постерігає, які почування тривожать її душу. Соломія таїлась перед розумною та догадливою свекрухою.
“Ох, втеряла я голубонька, втеряла та вже й не знаю, чи впіймаю його! Чи приляже ще моє серденько до його? Чи привернеться коли його серце до мене? Не той він став, що був колись; ох, не той!” – думала Соломія, смикаючи пучкою тверду мичку з гребіня.
Час був пізній, а Роман не вертався з своєї кімнати. Мати вже покинула прясти, вже й богу помолилась і куняла, сидячи коло стола та ждучи Романа.
– Час вже спати. Піди, дочко, та скажи Романові, щоб ішов уже спати. Треба позапирати сінешні й хатні двері на ніч, а він не йде.
Соломія пішла в Романову кімнату і швидко вернулась.
– Казав Роман, що буде ще довгенько читати і ляже спати в своїй кімнаті, – сказала Соломія до баби Зіньки.
388
– Ну, то позасовуй двері засовами, та й лягаймо спати.
Соломія позасовувала двері і погасила світло. Баба Зінька зараз заснула в кімнаті. Соломія лягла коло дітей на полу в світлиці і довго не спала. Діти важко й швидко дихали, кидалися у сні, скидали з себе укривало. Соломія силкувалась заснути, а сон її не брав, а думи ворушились в голові...
Пішли осінні вечори та ночі все довші та довші. Роман все засиджувався в своїй хатині і частенько лягав таїм спати. І стали ті довгі вечори та темні осінні ночі ще довшими для Соломії...
Вже й різдво настало, вже й зима минала, а Роман все вчив дітей в своїй хатині, ще й третього хлопця прийняв, котрого учитель вигнав з церковної школи за те, що той був дуже неспокійний та битливий. Вже й дітям надокучило все сидіти за книжкою. Дівчинка часто просилася в баби та в Соломії, щоб пустили її погуляти з дітьми, щоб пустили на скобзалку поскобзатись з дівчатами. Роман не пускав дітей. Тільки й була дітям гульня, коли Романові треба було перемолотити кільки кіп жита або проса або поїхати куди на ярмарок.
Сам Роман дуже змінився в той час. Він все ходив до церкви, співав та читав на криласі, вивчив церковний устав, як дяк. Ніколи він не пропускав ні одної служби божої, ні утрені. Він запустив собі бороду й довге волосся на голові, ще й проділив на голові проділь,. неначе монастирський послушник. Соломії дуже не подобалась та борода, кругла, як лопата, русява, аж біла. На щоках з обох боків поросли бурці, та ще й чудні: вони не спускались вниз, а стриміли вбік, неначе пачоси або шматки клоччя, аж вуха закривали. Роман спостився, змарнів, зблід, спав з тіла. Очі стали здорові і витрішкуваті; рум’яні уста пожовкли. Патлата голова, кострубаті бурці, патлаті коси на голові зовсім змінили Романове гарне обличчя. Хто знав Романа молодого та гарного, той тепер не впізнав би його. Він став неначе іншим чоловіком.
– І навіщо ти, Романе, запустив оту бороду та ті патли? – нарікала на його Соломія. – Зглянься на себе, чоловіче! Був чоловік, як повна рожа, а тепер став схожий на патлатого жида. Вже й господи! Постарівся через оту бороду та кудлаті бурці неначе на десять років.
– Ет, одчепись! Не твого розуму це діло. Неблаго-
389
честиво для мене голитись та чепуритись, – одказував Соломії Роман.
Соломія мовчала, важко зітхаючи та одвертаючи голову од пелехатого Романового обличчя.
– Романе! годі тобі вже вчити дітей, – говорила мати, – ти й дітей позамордовуєш, і сам ти нидієш.
– Не можна, мамо! треба вчити дітей дві зими, щоб вивчити їх гаразд. Я хочу вивчити сина, щоб він здав екзамен на полегкість в військовій службі. Здасть екзамен – менше прийдеться служити в москалях.
На масниці забігла до Соломії Настя, а за нею слідком прийшов і Денис. Вони забігли, щоб запросити до себе в гості Соломію та Романа. Роман в той час вчив дітей в своїй кімнаті.
– Хочеться мені вбратись в намисто, а намисто в скрині в Романовій кімнаті. Ій-богу, вже боюся й доступитись до Романа, боюся йти в ту кімнату. Коли б ви, мамо, пішли та вийняли з скрині намисто. Може, він не буде на вас гримати, як на мене, – говорила до баби Зіньки Соломія.
– Не хочу я йти, не хочу перебаранчати йому. Вчення – спасенне діло, – обізвалась мати.
Соломії чогось заманулось того намиста, вона вже й сама не пам’ятала, коли вбиралась в намисто. Романова неприхильність до неї одібрала в неї охоту прибиратись та чепуритись.
– Ат! за всі голови! Про мене, нехай сердиться, а я таки піду та вийму з скрині намисто, – сказала Соломія, кинувши очима на Настю, в котрої на шиї червоніло вісім разків дорогого товстого намиста.
Соломія увійшла в кімнату веселенько та проворненько і почала одмикати скриню та шукати на дні намиста. Вона стукала віком, брязкала ключами, викидала одежу, що лежала зверху в скрині. Роман скоса поглядав на її веселий вид, на проворні руки, а вона все поралась та тупцяла коло скрині.
– Чи ти швидко перестанеш стукотіти та бряжчати?– обізвався Роман, підвівши голову, нахилену над книжкою.
– Ат! одчепись! Перестану, як знайду те, що треба. Отам Денис та Настя прийшли просити мене й тебе до себе в гості, та це я думаю прибратись в червоне намисто! Може, мене там якийсь бородань полюбить, коли свій бородань...
390
Соломія схаменулась і замовкла, глянувши на дітей.
– Годі вже тобі отам стукати та гуркати. Ти б уже краще йшла собі або з хати, або в гості та мені не перебаранчала.
– Оце, який ти став недоторканий. Ти ладен мене і з хати випхнути, така я тепер стала тобі нелюба. Але мені є тут діло. Що треба, то треба, – говорила веселенько Соломія та все шпурляла з скрині то свої сап’янці, то усяку одежину, доки знайшла на самому дні своє червоне намисто.
– Кидай лишень книжки та прибирайся швидше, бо там в світлиці Денис та Настя нас ждуть. Певно, будем колодки парубкам чепляти або родини колодки справляти, колодку в пелюшки сповивати. Нагуляємось і наспіваємось, бо тепер же масниця, – сказала Соломія і брязнула разками намиста.
– Йди з хати, бо мені треба скінчити своє діло з школярами. Я потім прийду, – обізвався Роман.
– Ет! одчепись з своїми школярами! Ти б краще зробив, якби на сьогорічні мироносиці справив мені гарного суконного синього жупана. А то ні собі, ні мені нічого гарного не справляєш.
– Навіщо те гарне убрання? Хіба хочеш бога гнівити, чи що?
– Чим бога гнівити? Синім жупаном? Оце сказав! То це, по-твоєму, усі молодиці та дівчата, що ходять в синіх жупанах, гнівлять бога? Схаменися* чоловіче! А я б оце вбралась в суконний жупан, йдучи в гості. А до жупана пристає червоне намисто!
І Соломія стала перед дзеркальцем і почепила собі на шию намисто, з’являючи собі, що на ній надітий новий синій жупан. Вона обернулась до Романа, щоб показати, яка вона гарна в червоному намисті і як вона була б ще краща, якби до того намиста та ще й синій жупан.
– Ой гарно! Господи, як гарно!–обізвався насмішкувато Роман. – По-моєму, молодицям до церкви не слід би і вбиратись в червоні намиста.
– Ще що вигадай І Може б, ти заборонив нам і танцювати? А ми ось в гостях вдаримо такого тропака, що аж діл двигтітиме! Отак-о! – сказала Соломія.
Вона оступилась от дзеркальця, крутнулась і сюди й туди і вдарила легенько тропака проти самісінької патлатої Романової голови.
391
– Ти й досі така дурна, як і давно була. Тобі б усе крутитись та вертітись.
– А ти, скуп’яго! Он позапускав чортзна-що на своїх щоках: дивись, он поросло якесь клоччя, якісь пачоси, аж гидко дивитись.
Соломія крутнулась на одній нозі і одвернула лице од Романа.
– Був чоловік як чоловік, а тепер звівся на якогось кудланя. Гидко на тебе й глянути. Сидить, як сова на клуні, та тільки сірі баньки витріщає на мене. Ой, не люблю й не дишу!
– Йди собі к дідьку з хати!–підняв голос Роман.
– Ба не піду, бо маю право! Йди сам з хати, коли тобі треба! – заговорила вже сердито Соломія і кинулась вкладати в скриню повиймані та порозкладані речі.
– Йди, кажу тобі.
– Ба не піду, доки не поскладаю усього в скриню. А ви, діти, йдіть вже гуляти, бо й ваша мати і батько гуляти підуть.
Почувши те, діти миттю позакривали книжки і, як ті птиці, шугнули з хати. Роман тільки очі витріщав з того дива то на жінку, то на втікаючих дітей.
– Ти мені школу розігнала!
– І добре зробила! – обізвалась Соломія, з серцем стукнувши віком та замикаючи скриню.
– Ти чортзна-що зробила з твоїм дурним розумом, – сказав сердито Роман. – Хіба ж оце я один вчу дітей дома? Адже ж на Григорах і Кравченко вчить чужі діти дома, і Петренко на Злодіївці вчить чотири хлопці! Що це ти вигадала?
– Ті вчать, бо вони не мають поля. Вони цим на хліб собі заробляють. А в тебе поле, в тебе господарство! Я тобі служу і за наймичку і за наймита, а ти ні про що не дбаєш, тільки про книжки та про молитви.
– Невже я таки ні про що не дбаю, тільки про книжки та про молитви? Я ж не кидаюсь і діла. Це на тебе примхи напали.
– Добрі примхи! Поки ти мене любив, я для тебе робила: я робила свою й твою роботу. Тепер я тобі не жінка, а тільки наймичка. Спасибі тобі за таку ласку.
Соломія дзенькнула ключем в замку і посунула скриню під стіну. Вона стала перед самим лицем Романа, червона од гніву. Попереду вона все говорила з ним пустуючи
392
та жартуючи, бо рідко коли сердилась. Тепер, зобіджена зневагою свого чоловіка й байдужістю до її краси, вона розлютувалась. Вона була сердита, що не може вернути згасаючого кохання і в йому і в собі.
– Сидить розкудланий, розпатланий, витріщивши очі! Подивись он в те дзеркало, на що ти став схожий! Колись був пишний, як повний місяць, а тепер став якимсь виродком. Я тебе любила, як літнє сонце. А ти неначе вкрав з неба сонце серед дня і сховав од мене. Мені світ стає немилий. А ти викрав з мого серця любов крапля за краплею. Кого ж я буду любити? З ким буду тішити свою душу?
Соломія вже говорила, неначе голосила. Бідна молодиця почувала, що в її серці щось втрачує. заживок, щось помаленьку замирає, от-от вмре...
– Кого я буду любити... гм... Оце так штука!
– Нікого не люби, – сумно обізвався Роман, – тим молодицям чортзна-що на думку приходить.
– Нікого не люби... коли ж я хочу любити, – обізвалась Соломія.
– Це вже хтось тобі кавис на очі. Щось таке та є! – обізвався Роман.
– Ніхто мені не навис на очі. Я тебе полюбила і більше нікого в світі не буду любити.
Соломія і справді своїм серцем була схожа на пишну квітку теплих країв, котра раз тільки викидає одно стебло, раз цвіте і потім навіки посихає. Соломія раз полюбила на своєму 'віку, полюбила гаряче і вдруге вже не могла кохати іншого.
– Подивися на себе! На кого ти тепер став схожий: кудлатий, пелехатий, неначе в клоччя вбрав голову. Ой господи! Не то жид пелехатий, не то пасічник, не то дяк, не то лірник, що співає Лазаря на ярмарках. Сидить, вилупивши очі, мов та жаба на купині. Ти хоч би для мене прибрався, та обголився, та причепурився. А то став якимсь спасенником та святенником; ти хочеш присвятитись, а я хочу жити й любити!
Соломія вхопила ножниці, котрі лежали на столі, і кинулась до Романа.
– Дай сюди оті патли! Я тобі чисто пообтинаю оті пачоси на щоках, оту бороду, оті коси, то, може, знов станеш гарний, який ти колись був.
І Роман не зоглядівся, як Соломія чикнула кожниця-
393
ми, одтяла йому стремкі бурці з одного боку, а потім одшматувала клапоть русявої бороди.
– Чи ти здуріла сьогодні, чи знавісніла! – обізвався Роман, схопившись з стільця. – Ну та й вітрогонка ж ти навісна!
Він в одну мить вхопив її за руку, вирвав ножниці, потім вхопив її за шию, одчинив двері і пхнув у сіни з усієї сили. Соломія неначе перелетіла вузькі сіни і вдарилась об двері противної хати, аж двері загули. Денис кинувся до дверей і одчинив їх. Перед дверима стояла Соломія і плакала. В неї щоки лисніли од сліз.
– Що це таке? Що сталося?–крикнув Денис.
Соломія обернулась назад, побігла через сіни, одхилила
двері в Романову кімнату і крикнула пронизуватим, неначе не своїм голосом.
– Я тебе зненавиділа! Ти мені противний! Поганий! Гидкий! Я тебе покину, наймуся за наймичку, а з тобою не буду жити, не буду!
Вона гуркнула Романовими дверима, вскочила в світлицю, сіла на лаві коло мисника, обернула голову до стіни і заплакала, закривши лице ліктем та засуканим по лікоть рукавом сорочки.
– Чого це ти, дочко, розплакалась? Що там у вас з Романом скоїлось?–питала в Соломії баба Зінька.
Соломія плакала, аж хлипала, як дитина. Діти замовкли і тільки поглядали на Соломію. Дівчина й собі скривилась і була напоготові заплакати. Настя й Денис мовчали.
– Чого це ви полаялись?–спитав Денис в Соломії.
Соломія мовчала і втирала сльози рукавом.
– Ет! звичайна річ. Полаялись та й помиряться. Хвалить бога, що не побились; в других і це буває, – обізвалась баба Зінька неначе спокійненько, але в неї на душі було зовсім не спокійненько; вона вже давно примітила, що між Романом та Соломією є якась незгода, що любов і згода між ними згасає. Баба задумалась.
– А ходімо до Романа та скажемо, щоб він одягався та йшов до нас в гості, – промовила Настя до Дениса.
Вона увійшла до Романа в хату. Роман сидів на стільці коло стола. Коло його на долівці валялися шматки бурців та бороди. В Романа не ставало одного бурця, а борода стриміла з здоровим визубнем з одного боку, неначе вищерблена доцата, Роман був смітний з нерівною, вищерб
394
леною бородою та з одним бурцем, котрий стримів, як шматок клоччя, приліплений коло одного вуха.
– Ой лишечко, який ти смішний!–крикнула Настя на всю хату і зареготалась.
– Хто це тобі покалічив бороду та бурці? – спитав Денис.
– Та ота ж навіжена стрибуха, – тихо обізвався Роман.
– І добре зробила. їй-богу, я б і сама це зробила, якби Денис був такий патлач, як оце ти, – сказала Настя.
– Але з такою бородою не можна тобі йти між люде, – обізвався Денис.
– Авжеж не можна, бо тепер на тебе і твої собаки брехатимуть, – сказала Настя.
– Давай я тобі зрівняю бороду, – промовив Денис, взявши ножниці.
– Геть, – сказав Роман, – я сам зрівняю.
І він взяв ножниці, став перед дзеркалом і підтяв бороду кругом, ще й другого бурця обстриг.
– Ой Романе! тепер ти став схожий на посмітюху або на старого німця, – промовила Настя.
Роман одягся і вийшов у світлицю. Соломія вже переплакала і мила миски та полумиски. Вбігла й Настя і розказала матері, як Соломія обчикрижила Романові бурці та бороду.
– Одягайся, Соломіє, бо вже затого й вечір буде, – сказала Настя.
Соломія одяглася і навіть не глянула на Романа. Усі вони вийшли з хати. Зосталася в хаті баба Зінька з дітьми та своїми невеселими думами.
“Ох, не борода, не патли винні! – думала баба Зінька. – Щось між ними починається погане. Роман осунувся, мов старий дід, хоч за пасічника його садови в пасіку. Ой, коли б чого не вийшло між ними поганого”.
А тим часом Соломія йшла в гості поруч з Настею та Денисом і щебетала, неначе того дня ніякого змагання й сварки в неї з Романом не було. Тільки до Романа вона й слова не промовила.
В Денисовій хаті вже збирались гості, сходились молодиці. Денис, оженившись, поставив собі нову здорову хату з кімнатою. Світлиця була просторна, кімната на помості. Вікна були чималі, на шість шибок. І в світлиці, і в кімнаті на стінах були понавішувані здорові нові образи, кот-
395
pi веселили світлі хати ясними різкими свіжими фарбами. Денис став добрим господарем, прикупив собі землі, розвів добре господарство. Настя вдалася на свою матір і була невсипуща господиня.
Поприходили в гості й парубки, котрим молодиці почепляли колодки. Вони поставили могорича, а Настя наварила вареників. Випивши по чарці – по другій, молодиці почали дуріти та сповивати повивачем колодку, убгавши її в пелюшки. Почалися смішки та жарти. Соломія усім давала привід, смішила усіх і сама реготалась, неначе вона й не змагалась і не лаялась з Романом того таки дня. Довго усі гості пили та гуляли, грали в піжмурки, в тісної баби. Один парубок заграв на сопілку козачка. Молодиці почали танцювати. Соломія танцювала, щебетала, з усіма жартувала. Вона хотіла піснями, танцями та жартами запаморочити своє затаєне горе, як п’яниці заливають лихо горілкою. Але недавня сварка з Романом неначе іскорками вилітала з її гострих очей. В очах її часом блискав гнів; іскри гніву часом неначе проривались через веселі блискучі очі і сипались в порожній простір, падали часом на одну мить і на Романа. Увесь вечір вона ні разу не пожартувала з Романом, не зачепила його й словом, неначе його й в хаті не було. Соломія крутилась, вертілась, співала й танцювала так, як давно вже не веселилась. Але затаєне горе, заховані муки визирали через дикий блиск очей.
Роман сидів цілий вечір мовчки і тільки дивився сумними очима на ті пустощі молодиць, парубків та чоловіків. Од того смутку він не минав ні однієї чарки.
– На що це ти, Романе, так обчекрижив собі бороду, неначе німець? – питали в Романа молодиці.
– Щоб Соломія мене більше любила, – знехотя обізвався Роман і подивився на Соломію.
А Соломія тільки зирнула на його гострим та швидким поглядом. Неначе огнем сипнули її очі. В очах блиснула ненависть.
Тим часом молодиці сповили на лаві колодку, обмотали її повивачем, а Соломія вхопила колодку, взяла її на руки, неначе дитину, і понесла до стола. Вона пищала, вдавала голосом, неначебто та дитина плаче. Молодиці пішли за Соломією слідком і заспівали колискової пісні. Не доходячи до стола, Соломія спіткнулась і впустила колодку додолу. Здійнявши руки вгору, Соломія несамовито крикнула,
396
неначебто вона й справді впустила живу дитину. Той крик був такий несамовитий та дикий, що переміг клекіт та шум в хаті. Роман іздригнувся од того крику. Навіжений крик Соломії пронизав його, неначе гострим ножем, як дикий крик божевільного. В Романа ніби полізли по спині комашки, і йому чогось здалося, що Соломія встромила йому в груди гострий ніж.
Молодиці поклали колодку на столі, посідали кругом стола й почали пити по чарці, ніби справляли родини колодки. Соломія пустувала коло стола, прикидалась, ніби вона забавляє дитину, цмокала до неї губами, осміхалась, хапала за носик пучками, лапала за вуха, здавлювала головку долонями, а далі почала співати дитячої пісні голосно на усю хату. В хаті аж гуло од гаму, од клекоту. Усі випили добре,, усі говорили голосно, і ніхто нікого не слухав. Хата гула, неначе в улику бджоли, коли пасічник стукає в улик, щоб погнати бджоли вгору. А Соломіїн голос перемагав той клекіт і пронизував повітря, як гострий ніж.
Несподівано Соломія, дуріючи, вхопила колодку з стола і з усієї сили кинула її сторч головою додолу.
– Коли твій батько не любить твоєї матері, то й я тебе не буду любити! Оце тобі за батька така смерть! – крикнула Соломія і знов зареготалась голосно на всю хату чудно й дико, як часом регочуться божевільні.
Роман підвів ка неї смутні очі, і знов у його по спині неначе полізли комашки од того божевільного реготу.
– Та не дурій-бо так, Соломіє! Ото розпустилась, неначе збожеволіла! – крикнули молодиці, і одна з них підняла сповиту колодку і знов поклала на столі.
Молодицям, очевидячки, не сподобалась така чудна вихватка, не сподобався такий чудний Соломіїн жарт. Декотрі притихли, декотрі поглядали на Соломію сердито.
– Це вже не знати що, а не жарти, – обізвалась одна молодиця, – так ніхто не справляє колодки. Жартуй, Соломіє, та й міру знай.
Але про цю неприємну Соломіїну вихватку швидко усі забули. Знов загуло в хаті, неначе в улику, знов забалакали молодиці. Сопілка заграла. Один парубок прийшов з скрипкою, швиденько направив її, підвів струни під голос сопілки і скрипка пристала незабаром до сопілки. Молодиці знов пішли в танець і задріботіли по хаті. В хаті неначе справляли весілля, а не родини колодки.
397
Соломія танцювала несамовито, ще й приспівувала. Од духоти, од шуму, од співів, од бренькання та од направки скрипки в Романа почала крутитись голова. Він попрощався з Денисом та Настею і пішов додому. Тиха ніч, маленький мороз надворі висвіжили його запаморочену голову. Він ішов додому тихою ходою, а Соломія все не сходила в його з думки. Він і тепер неначе чув її несамовиті крики, неначе й тепер бачив, як вона кинула об землю сповиту колодку і промовила нахвалку проти його.
“Нахвалялась мене покинути, казала, що не любить мене, що вона мені більше не жінка, а наймичка, – думав Роман, вертаючись до своєї хати, – чи то вона правду казала, чи, може, тільки нахваляється проти мене? Ой, коли б вона й справді не заподіяла якого лиха! Які несамовиті були її жарти, її крик!”
Він увійшов у сіни і повернув до своєї кімнати. Там він, не засвітивши світла, ліг на постіль і заснув важким сном. Пізно вернулась Соломія додому і насилу достукалась, поки розбудила стару Зіньку. Зінька одсунула завіртку і пустила Соломію в хату, не промовивши ні одного докірливого слова за те, що Соломія загулялась і запізнилась.
Другого дня Соломія, зваривши обід, думала вже забрати свою одежу та покинути Романа. Вона думала пересидіти який час у свого батька, а потім піти в найми до яких-небудь панів в Білій Церкві. Замівши хату й сіни, вона зібрала сміття в дрантину і вискочила надвір босоніж і в одній сорочці. Надворі дув вогкий та холодний вітер. Соломія прибігла до воріт і сипнула сміття через тин. Вона побачила, що проти самого двору на улиці загруз в калюжі та багні жидівський віз по самісінькі маточини. Старий білоцерківський Аврум їздив по селі і скуповував та міняв на каблучки усяку старовизну. Аврума знало усе село. То був старий убогий жид, тихий та смирний, як ягня, і трохи чудний. В його був неначе дитячий розум, і говорив він ніби дитячим та жалібним голоском, хоч сам був високий на зріст та широкоплечий. Доброго Аврума усі жалували на селі і давали йому на полудень хліба та цибулі, неначе старцеві. Сухоребра шкапа напружувалась, аж ребра в неї випинались, але не мала сили витягти воза з багна. Аврум підпихав воза, силкувався, мучився, ньокав, але віз стояв на одному місці.
Соломія вгляділа Аврума і, як стріла, кинулась просто
398
в грязюку, щоб помогти Аврумові. Вона стала позад воза поруч із Аврумом і почала з ним підпихати воза. Коняка рушила з місця і витягла воза з калюжі. Соломія вернулась у хату і мусила одмивати грязь з ніг в ночвах.
Вночі вона вже заслабла. Тіло запалилось гарячкою. Тиждень вона пролежала в гарячці, нікого не впізнавала, нічого не їла. Роман покликав фершала, але й ліки не помагали. Вже думали, що Соломія вмре, вже Роман покликав священика, щоб висповідати й запричастити її. Батюшка сповідав і причащав Соломію вже нечуственну.
Аж через два тижні Соломія почала одужувати і насилу виходилась вже перед Великоднем.
– Ой дочко! і чого тобі було лізти в ту грязюку та ще й босоніж і в одній сорочці? Бач, якого лиха дістала собі, – докоряла баба Зінька Соломії.
– Коли, мамо, мені жаль стало і Аврума, і його сухореброї шкапи, а я так і кинулась йому до помочі, як стояла: мені тоді чоботи і в думку не прийшли, – одмагалась Соломія.
На страстному тижні в Соломії ледве стало сили, щоб одговітись. Усі великодні святки вона ніби чевріла, а не жила, а на мироносиць вона все-таки носила хреста кругом церкви, хоч і в старому жупані.
Доки Соломія одужувала та набиралась здоров’я, вона ніби й не примічала Романа. Він ходив перед її очима, говорив до неї; вона обзивалась до його, говорила з ним, але не почувала в своєму серці до його ні любові, ні ненависності. Але як тільки здоров’я вернулось до неї, як тільки рум’янець заграв на її щоках, вона знов почула, що ненавидить Романа, через силу видержує його погляд. Весна розгорювалась, як сухі дрова в печі. Сади зацвітали, квітки розпукувались; земля пишалась* прибираючись в зелене листя та квітки, а Соломія почувала, що в неї в серці розцвітається не любов, а розвивається ненависність, неначе вона тільки недавно гуляла в Дениса, де справляли колодку, і тільки що вернулась з тієї гулянки, а в неї досада на Романа аж кипіла. Соломія неначе проспала ввесь час своєї хвороби, як одну довгу ніч, і тільки тепер знов прокинулась вранці з давнім серцем, з давнім почуванням обіди й ненависності до Романа.
Після мироносиць сіли обідати. Якраз проти Соломії за столом сидів Роман. Соломії він був такий противний, що вона не могла дивитись йому в вічі. Вона брала лож
399
кою страву, одвертала очі і все дивилась у вікно. Роман говорив до неї. Соломія обзивалась до його, але й не глянула на його. Баба Зінька примітила, що Соломія одвертає од Романа очі, і задумалась. І бабі вже їжа не йшла на думку. Вона поклала ложку на стіл і перестала обідати.
“Ой боже мій єдиний! Як вона його ненавидить! І не гляне на його, і очі й лице одвертає од його. Я ж думала, що вона через свою слабість забуде про свою кривду, оговтається, обживеться з ним, і якось воно перетреться, перемнеться, та й лихо минеться, і все буде гаразд. Ой боже мій милий! Недурно ж я боялася її за невістку брати. Неначе душа моя чула, що з їх вийде недобірна пара. І так воно вийшло. Ой, не до пари, не до пари їй мій Роман!” – думала баба Зінька, вставши з-за стола.
Роман пообідав і зараз пішов до своєї кімнати. Соломії здалося, що з неба сплили хмари, а надворі зразу –вияснилось, а в хаті ніби стало ясніше, і на душі в неї стало веселіше.
“Ой, важко мені жити на світі!–думала бідна молодиця, перемиваючи миски та ложки. – Чогось мені світ став немилий; щось важке налягло мені на серце й душить мене, неначе важкий камінь. Чи довго воно мене буде душити? Невже довіку? А що ж буде далі? Я його ненавиджу; і де він ступить, слід мені його противний. Як він вийде з хати, мені неначе легше дихати. І що мені на світі божому робити? Що почати?”
Соломія складала на прилавку перемиті миски та полумиски, а сльоза за сльозою текла по її щоках і капала краплями на її позакачувані вишивані рукава.
Од баби Зіньки не потаїлись і ті краплі сліз.
“Ой боже мій милий! розцвітає молодиця після хороби, але не розцвіте вже її серце до Романа. Що мені робити, що почати, і сама не вгадаю, – думала баба Зінька, – піду та найму молебінь. В цьому ділі як бог не поможе, то й ніхто не поможе: може, один бог наверне її серце до мого Романа”.
Баба Зінька перестріла священика, як він ішов до церкви на службу, і просила його одправити молебінь та окафист за Соломію та Романа.
– Та не кажіть же, батюшко, про це нікому, навіть матушці. Я оце вже й не йшла до вашої господи, щоб часом наймички не підслухали, про що в мене з вами буде розмова. Піде поговір, піде по селі недобра слава про моїх
400
дітей. Ой боже мій єдиний! З усіма дітьми мені добре повелося, а з цими на тобі на старість такий клопіт! Недобірна пара з їх вийшла. Нахвалялася Соломія, що покине Романа.
– Оце погано!–обізвався батюшка. – Ти вже, Зінько, не мішайся до їх справи, нічого не говори, бо тільки розворушиш огонь.
– Ой батюшко! я вже й не микаюсь в їх діло, і змовчую, і ласкавєнько говорю до Соломії, та все до неї з ласкавим словом та тихою розмовою, бо вона й робоча, й добра, та... Ой, горенько мені, та й годі!
X
Після великодня старшина скликав громаду на східку. Писар оповістив, що старі добросовісні, чи судці, вибули вже свій строк. “Чи будете вибирати нових судців, чи зоставите старих?” – спитав писар.
– Треба вибирати нових судців. Старі нам несподобні! Треба поскидати старих добросовісних, – загула громада. – Старі судці зовсім розпились, все на могоричах та на могоричах в корчмі: все судять за могорич, а не по правді! Виберемо інших! Старих треба поскидати!
– Кого ж ви думаєте вибрати?–спитав писар.
– Романа Мисаненка! –загула, як один чоловік, громада.
– Роман ще молодий на судця, – обізвався писар.
– Нічого – те, що молодий. Він богобоящий і письменний, не дуже припадає до чарки. Він буде судити не за могоричі, а буде судити по правді. А коли він молодий, то додамо до його одного старого, його тестя, дядька Филона. Филін богобоящий чоловік.
– Коли Роман вам сподобний, то й запишемо Романа, а до його припишемо й Филона, – сказав писар.
– І касир нам несподобний! – знов загула громада. – Вже дуже мотає грішми та дурить людей.
Касир і справді обдурював неписьменних темних господарів. Часом який чоловік було заплатить касирові свою частку податі в шинку напідпитку. Касир брав гроші, а в податковій книжці записував не всі гроші; або траплялось так, що часом і зовсім не записував. Декотрі чоловіки платили касирові не разом, а давали частками, коли була їм спроможність заплатити частку податів. Минав час, а ка-
26 – 1Нечуй-Левицький, т. 6.
401
сир доказував, що ті господарі або зовсім не платили, або казав, що вони заплатили, та не все, Темні люде, нічого не розбираючи, що записано в книжках, мусили знов доплачувати. Чутка про такі погані касирові вчинки пішла по селі, і громада просила скинути того скарбівничого.
– Кого ж вибираєте за скарбівничого? – спитав писар.
– Дениса! Денис не буде кривити душею, не буде кривдити людей,, вимагати зайвого, не буде накидати податів, прилічувати зайвого та прилічені гроші класти в свою кишеню, – говорили чоловіки.
Писар записав, що Дениса вибрали за касира.
Прочувши, що громада вибрала Романа за добросовісного, Соломія стривожилась. Жінки дуже бояться, як їх чоловіків вибирають за старшин, за десяцьких або за добросовісних. Вибрані громадою на службу не держались хати, не дбали про господарство, усе десь швендяли або сиділи © шинку та пили могоричі, котрі ставили їм люде за свою справу. Багато з вибраних на волосну службу ставали п’яницями.
– Ой мамо! Оце вибрали Романа за добросовісного! Пропаща ж я навіки! Його зовсім зведуть з пуття! – говорила Соломія до баби Зіньки.
– О ні, дочко! Нема чого тобі лякатись: Роман не з таківських,, щоб його звели з пуття. Я й кришки не боюся за його. Чи то спосіб, щоб мій Роман з’їхав з глузду?– втішала баба Зінька Соломію.
Але швидко показалось, що Соломія недурно боялась за Романа.
Почалися в волості усякі справи. Роман мусив кидати господарство і йшов в волость на суд. Пішли могоричі, як звичайно буває на селах. Романа й Филона частували в корчмі могоричами і ті, в котрих діло було неправдиве, щоб піддобритись під їх та підкупити, частували й ті, в котрих позви були правдиві, щоб на радощах запити могорич після суду. Роман і Филін не кривдили нікого на суді, судили усіх по правді, але могоричі пили так само, як і старі судці. Роман частенько приходив додому напідпитку.
– Сину, навіщо ти п’єш з людьми ті могоричі? Ти почав одникувати од двору, одникуєш од господарства. Навіщо тобі заходити до корчми на ті могоричі?–* говорила частенько баба Зінька до Романа.
402
– Коли, мамо, люде мене просять на могоричі. А коли просять, то нащо ж цураться людей, – одповідав Роман.
Настали жнива. Почалася робота на полі. Роман не кидав роботи, але траплялося, що він часом три або чотири дні поспіль не ходив на роботу і вертався додому п’яненький. Баба Зінька мусила найняти наймита, а Соломія справлялась і в хаті і на полі, робила й жіночу й чоловічу роботу. Минули жнива. Восени роботи стало менше. Роман зовсім одбився од хати, сидів в корчмі і таки добре розледащів та розпився. Він знав, що Соломія не любила його, і йому було веселіше сидіти в корчмі з людьми за могоричем, ніж дома з жінкою. Соломія мусила терпіти й мовчати.
Але раз восени Роман та Филін так напилися в корчмі, що самі не могли втрапити додому. В корчму нагодився Денис і повів їх додому. Филін насилу волік ноги. Роман був тільки трохи тверезіший.
– О, я все знаю! От ви, молоді, то нічого не знаєте. Ого-го! Филін чимало років пожив. Куди ж вам, молодим, до нас?–теревенив Филін, коливаючись на обидва боки по улиці.
– А що ж ви, дядьку Филоне, знаєте таке мудре? – спитав Денис.
– Ви думаєте, що ви вчені та письменні, то все знаєте? Вчені ви, та недрюковані. Ану, коли ти вчений, скажи мені, де тут на цьому кутку закопані гроші? А ба! От і не скажеш, бо не знаєш. А я так знаю, хоч я й неписьменний. Велика пак цяця – письменний чоловік! Куди ж пак!
– А де ж тут гроші закопані? Скажіть, то ми з Романом викопаємо та й поділимося з вами, – сказав Денис.
– А ось тут! Ось тутечки на цьому самому місці! – крикнув Филін і стукнув палицею об землю. – Ось тутечки, де ти стоїш.
– Та годі вам, тату! Ет! богзна-що ви говорите, – обізвався Роман.
– Та й ти, я бачу, дурень, хоч і письменний, коли цього не знаєш. Ось тутечки закопані гроші! –знов крикнув Филін, спинившись на ході і ткнувши палицею в кропиву. – От дивись! вони вже горять! О! о! як схоплюється синій огонь! О! вже горять! От ви не бачите, а я бачу, бо це мені дано з небес. Та куди таким дурням й бачити, як горять гроші?
26* 403
– Та то, дядьку, в вас в очах горить чи миготить! – обізвався Денис.
– Поцілуй свого батька в морду! В моїх очах горить... Авжеж! Оце так! Ти думаєш,, я п’яний? Авжеж пак! То ти п’яний, а дядько Филін тверезий. А ондечки в тій хаті живе відьма. А ти й цього не знаєш, дурню, хоч ти і вчений.
– Яка там відьма? Та в тій хаті живе старостиха, жінка богобояща, – обізвався Денис.
– Старостиха? О, брешеш! Старостиха то старостиха, а то таки живе в цій хаті відьма, – плів нісенітницю Филін.
– Ет, тату! Хочеться вам базікати: відьом та чарівниць нема на світі, – якось спромігся обізватись Роман, – то все брехні, то бабські забобони.
– От тобі й на! То це я брешу? То це твій тесть бреше? – говорив сердито Филін, спинившись і вирячивши сердиті очі на Романа. – А дивися лиш. Он вона перекинулась рябою кішкою і побігла до комори. Тетяно! та не дури-бо людей. Я тебе знаю.
– Ет, плетете, що викопали в лісі сатану, неначе бараболю. Ет!–промовив Денис. – То, дядьку, побігла до комори таки правдива кішка, а не відьма. Богзна-що ви верзете. А сатана в пеклі, бо там йому тепло. Чого йому сидіти в лісі, та ще й у землі? Хіба він кріт або жаба? – сміявся Денис.
Денис запровадив Романа додому і повів далі Филона. Роман потрапив увійти у двері, хоч і коливався на ногах. Ще ніколи не вертався Роман додому зовсім п’яний. Це було вперше, що він прийшов додому, ледве володіючи ногами. Діти вирячили очі на батька. Соломія глянула на його з жахом; сум найшов на бабу Зіньку.
– Оце добре підмогоричили нас добрі люде, спасибі їм! – почав говорити Роман, хитаючись на ногах.
– Бачте, мамо! Казали ви, що не боїтесь за Романа, а я боялась, – обізвалась Соломія, переставши Мстити картоплю на юшку.
– А чого ти там боялась? Хіба я вовк, чи що? Тебе не злякаєш сплоха; о, тебе не злякаєш! Не з таківських, щоб лякатись, – говорив Роман, гепнувши на лаву.
– Я не боюся, тільки журюся. Ой, лиха моя годинонька! – обізвалась Соломія.
404
– А чого там лиха твоя годинонька? Я вже знаю чого! Це тим, що я тобі не справляю суконних дорогих жупанів та шерстяних спідниць.
– Одчепися од мене з своїми суконними жупанами. І справляти – не справляв, а докоряти вмієш, – промовила Соломія.
– їй в думці все жупани та намиста. Все б чепляла на себе, все б понапинала на себе: і жупани, й хустки, і шерстяні спідниці, і суконні рядна, і шерстяні намиста... – плів п’яний Роман, – їй аби вертітись та крутитись. Так, так! Я вже добре знаю. Знаємо ми вас!
Роман, завсігди спокійний і неговіркий, став говорючіший, випивши по чарці. Він тоді говорив більше, хоч говорив спокійно і помаленьку. Горілка неначе розв’язувала йому язик. Але тоді його розмова ставала докірливою; його слова були ущипливі.
Соломія мовчала і знов почала чистити картоплю, кидаючи обчищену картоплю в миску з водою.
– Та годі вже, сину, годі! Коли тебе напоїли могоричами, то йди вже в свою кімнату та одпочинь, – обізвалась мати.
– Еге, годі! Так оце й годі! Коли не можна годі. Он казав батько Филін, що коло старостихи на улиці гроші закопано. їй-богу, й місце те показував! А я викопаю ті гроші, насиплю повну скриню та й замкну на двадцять замків, бо вона до їх добереться. їй аби гроші! О, я знаю вас! Вам тільки грошей настачай, а заробити грошей то й нема. А на жупани то й подавай! Самі лежать на боках. Вивернеться, як корова, та й лежить, а ти їй подавай!
– Хто? я лежу на боках, вивернувшись, як корова? – аж крикнула Соломія.
– А то хто ж? Вже ж не я! Не про себе говорю, а про тебе річ. Круть-верть! Круть-верть! Усе крутить хвостом оця тороплена, неначе та сорока на тину.
Соломії ці слова допекли до самої душі. Вона брязнула ножем об лаву і схопилась з місця. За що Роман колись її любив, з того тепер сміявся.
– То це я лежу, як корова, і нічого не роблю? Я ж тобі служу і за наймичку, і за наймита. Я ж тобі і вози мажу, і снопи подаю на стіжок, служу і за возільника, і за подавальника.
– Та годі, дочко, годі! Хіба ж ти не бачиш, що він нетверезий?–обізвалась мати.
405
– Яв тебе роблю, як наймичка* а ти в лісі соловейків слухаєш та на траві качаєшся або могоричі в корчмі дудлиш. Сам став ледащо, а другим докоряєш.
– О, тобі все намиста та жупани в голові! Будеш у пеклі на самому дні за ті суконні сині жупани, за шерстяні юбки та спідниці! Чуєш? Будеш в пеклі смалитись за те твоє круть-верть, за ті смішки. їй все смішки: хі-хі-хі! Смішки з бабиної кішки! хі-хі-хі!
Роман захихикав так противно та смішно, що аж малі діти зареготались. Для Соломії Роман став такий гидкий та противний, що вона одвернулась од його, сіла на лаві і дивилась у вікно.
– Сину! що це з тобою сталося? Чого ти чепляєшся до молодиці ні за що ні про що? Чи то ж спосіб таке тобі базікати? І чого ти, сину, ходиш усе до корчми? Там же стільки усякої наволочі та усякого безладдя! Чи компанія ж тобі оті п’яниці, тобі, що любиш читати святі книги? – обізвалась мати.
Мати довго мовчала, бо любила сина, але неправдиві докори його, хоч він був і п’яненький, вразили її.
– Еге! Чепляєшся. Ще що, мамо, вигадайте. Чепляєшся. Як я чепляюсь? Я мовчу, сиджу нишком, а вони кажуть – чепляєшся. Я собі сиджу за книжками, вчу дітей, а вони таки своєї: чепляєшся та й чепляєшся. Хіба я смола,. щоб я лип кому до чобіт? От Соломія, то це правдива смола: сліпцем лізе тобі в вічі, стриже тобі бороду та бурці, а ти їй нічого й не кажи. Та підлеплива, та недоторкана, та облеслива. Хі-хі-хі-хі!
Соломія почала плакати. Це не перший раз, вернувшись з шинку, Роман допікав Соломії смішками та докорами, але ще ні разу він не допікав їй так, як цей раз. Сльози здавили її в грудях. Бідна молодиця, почутлива зроду, вже не могла довше видержати. Неправдиве й брехливе нарікання за лінивство та недбайність вразило її в саме серце. Вона схопилась з лави, заголосила, як по мертвому, затуливши очі долонями, кинулася з хати, вибігла в сіни, а потім вскочила в Романову кімнату.
Баба Зінька постерегла, що Соломії дійшли до самого серця Романові смішки та докори. Стара була розумна людина, багато років прожила на світі, багато бачила на своєму віку, багато дечого чула про людей. Вона постерегла, що Соломія од великого одчаю може сама собі заподіяти й смерть. І стара мати раптово схопилася з лежанки і
406
ніби погналася за Соломією. Вона увійшла в Романову кімнату.
Соломія одімкнула свою скриню і вибирала звідтіль свої сорочки та спідниці.
– Що ти, дочко, ото робиш?–спитала в неї баба Зінька, стоячи коло порога.
– Покину Романа! Годі вже мені терпіти та мучитись! Піду до батька. Буду в його жити й на себе робити. Таки на хліб щось собі зароблю. Піду служити за наймичку, а не буду з ним жити.
– Що це ти вигадала, Соломіє! Чим ми тобі не сподобні? В чому тобі в нас недогода? – сїіитала баба Зінька.
– В тому, мамо, що Роман вже давно мені не чоловік, а я йому не жінка. Я його зненавиділа. Годі вже йому підкурювати мене ладаном! Мені не треба його ладану. Мені тільки жаль вас, мамо, бо ви були для мене добрі, як рідна мати; шкода мені й дітей.
Соломія згадала про дітей. Та згадка, неначе косою, підкосила її ноги. Вона сіла на лаву, схилила голову на край одхиленої скрині і заголосила:
– Ой діти мої, дітоньки! Як же я без вас буду жити? – голосила Соломія, неначе в неї разом померли обоє дітей. – Ой мамо моя! станьте ж хоч ви їм за рідну матір, доглядайте їх, станьте за мене, бо вже не сила моя довше терпіти.
– Геть, дочко! Оддай сюди оті свої сорочки та одежину, а я сама поскладаю та й зачиню скриню. Оступись, дочко! Заспокойся, бо ти з горя та з туги й сама не знаєш, що робиш. Богзна-що хочеш ти оце вчинити! Сядь та перепечалься, переплач, поки я усе позгортаю та поскладаю в скриню.
– Ой, буде вже з мене! Вже ж я так перепечалилась. Думаю-гадаю і не бачу краю своєї печалі. Вже ж він не той став для мене, що був колись, – сказала Соломія і разом перестала плакати. Сльози неначе замерли й стали в її очах.
Вона зав’язала свою одежу та сорочки в здорову хустку і пішла до дверей. Обернувшись коло дверей до баби Зіньки, вона поклонилась їй до пояса і сказала:
– Прощайте, мамо, може, й навіки! може* й до моєї смерті!
407
Соломія вийшла з хати. Баба Зінька стояла коло одчиненої скрині, смутно дивилась на порозкидані сорочки та хустки, підперши щоки долонею, й задумалась.
“Усіх синів поженила: усім трапилась добірная пара, а моєму коханому Романові он який випав талан! Ой боже мій милий, боже мій єдиний! Яке ж і мені випало горе на старість! І бога просила, і богу молилась, а не випросила в бога щастя моїй коханій дитині! Ой сину мій коханий! Я б серця свого вкраяла, коли б знала, що через це зможу дати тобі талан та щастя! Чула моя душа щось недобре... так воно й вийшло. І хто з їх винен, один бог відає. А на мені все лихо окошиться: прийдеться на старості літ не одпочивати, а працювати, як і перше працювала: і топити, й варити, й воду носити, і огороду глядіти, і копати, й сіяти”.
І баба Зінька довго стояла коло одчиненої скрині мовчки, неначе скаменіла. Важкі думи неначе каменем полягли на її душу. З старих очей викотились дві сльози і потекли по зморщених щоках. В хаті було тихо, і бабі Зіньці стало так важко на душі, неначе Соломія вже лежала в домовині.
Рипнули двері. В кімнату увійшов Роман і, хилитаючись, попростував до полу. Він впав на піл, підмостивши під голову дві подушки. Баба Зінька опам’яталась, неначе прокинулась од сну. Вона поскладала в скриню порозкидане убрання, зачинила й замкнула скриню.
– То ви, мамо, вештаєтесь по хаті? А я думав, що то Соломія. А Соломія де? –обізвався Роман з полу.
– Пішла до батька, сину, покинула вже нас! – сказала баба Зінька.
– Покинула ота тороплена! ота навісна! Ой, яка ж вона мудра! Та й нечуственні ж ті молодиці. І хто їх создав? Ой господи! прости мене грішного.
Баба Зінька ні докірливого словечка не сказала синові. Вона знала, що було б надаремно і докоряти, і нарікати і що докорами вона нічого не вдіє.
“Ой боже мій! Час пливе, вечір заходить. Вже затого смеркне! Вже ж час і вечерю варити”, – подумала баба Зінька і швиденько почимчикувала через сіни та й стала поратись коло печі: не було часу бідній бабі Зіньці й журитись.
“А може, ще Соломія опам’ятається? Може, вона втямить, яке лихо нам вона вчинила? Може, їй стане жаль
408
дітей, і вона знов вернеться до господи”, – втішала себе думками бідна Зінька.
Тим часом минув день, минув і другий, а Соломія не верталась. Третього дня навідався до Зіньки Филін. Баба Зінька розповідала йому про все. Увійшов у хату й Роман і просив Филона, щоб він вговорив молодицю вернутись до його. Сама баба Зінька ходила до Соломії і просила її вернутись до Романа. Але Соломія неначе затялася і нічого не хотіла й слухати.
– Обрид він мені, став противний. Не піду назад, зроду-звіку не вернуся до його. Він тепер не той став, що колись був, – говорила Соломія і батькові, і своїй матері, і бабі Зіньці, – що хочете робіть мені, хоч втопіть мене, а я до Романа не вернуся.
Через тиждень Филін з жінкою приїхав візком до Романа, щоб узяти Соломину скриню та кожух. Баба Зінька одчинила скриню, вибрала з скрині деяке дитяче убрання та дитячі сороченята та штанці і оддала ключі Филонисі. Филін з жінкою взяли скриню, винесли надвір і поставили на візку. Бабі Зіньці чогось здалося, ніби ховають мертвого, ніби з хати виносять Соломину домовину. Вона плакала, неначе по мертвому, і втирала хусточкою сльози. Діти, вглядівши, що бабуся плаче, почали й собі плакати. Дівчинка заплакала голосно. А Роман стояв непорушно в світлиці і тільки мовчки дивився, як виносили Соломину скриню на віз, неначе здивований і трохи переляканий, як дивляться на пожежу малі діти, котрі самі підпалили клуню, граючись та розкладаючи багаття в засторонку: що це, мов, таке страшне сталося з нашої дитячої іграшки? Роман тільки широко вирячив свої випнуті сірі очі, неначе з якогось великого дива, і ні словечка не промовив до Филона, навіть не зітхнув, неначе виносили з хати не Соломіїну скриню, а чиюсь чужу. Тільки блідота на високому чолі виявляла його затаєну в серці велику тривогу та почування несподіваного горя.
– Везуть молоду з Романової хати. Роман за живоття ніби видає свою жінку заміж! – гомоніли та сміялись молодиці, дивлячись на ту сумну перезву, що виїхала з Романового двору. – Перестала любити Романа, бо, певно, покохала когось молодшого. Щось там та є! Не без чогось ота Соломіїна перезва скоїлась! – говорили наздогад молодиці.
409
Тим часом Соломія і не думала про кохання. Вона жила в батька тихо та спокійно, заробляла на хліб, а бідні діти півдня були в матері, а на пшдня і на ніч вертались до баби Зіньки.
І знов невсипуща баба Зінька заходилась коло роботи, робила усю роботу, як ще ніколи їй не доводилось робити. І стара баба якось мусила увиватись, мусила встигати: і топила, і варила, і сорочки прала в ополонці на холоді та на вітрі. Старші невістки та дочки зглянулись на материну старість і по черзі приходили помагати матері прати плаття зимою на річці. Настала весна. Баба Зінька помаленьку та помаленьку і город скопала, і засіяла, і засадила грядки, і на огороді, і в хаті – скрізь встигала упоратись. Худе та поморщене бабине лице аж зчорніло, неначе землею припало; очі глибоко позападали, але не втратили блиску і світились розумом. Важка робота навіть не зігнула її рівного стану на сьомому десятку літ.
Зіставшись в хаті з старою матір’ю та дітьми, Роман неначе опам’ятався, передумуючи своє попереднє життя. Чудно йому було, що Соломії нема в хаті. Йому все здавалось, що неначе чогось не стало в хаті, чогось веселого, гарного, що закрашувало його хату, як ті золотобрізні поцяцьковані книжки, що лежали в його на столі. В хаті стало сумно. Не чуть було Соломіїиого веселого голосу, веселої розмови. Романові здавалось, ніби з клітки випурхнула весела співуча пташка, полетіла десь в гай і вже не веселить хати своїм щебетанням. І сам Роман незчувся, як на його найшов сум, найшов жаль. Вже не так часто він заходив до корчми, вже одникував од могоричів з десяцьким та з своїм тестем Филоном. Але часом на його находило таке, що він пив у корчмі по два дні поспіль вже не на чужі, а на свої гроші. Аж у великий піст він перестав пити, як почав говіти.
Після великодних свят баба Зінька почала вговорювати Романа, щоб він пішов до Соломії, перепросив її та помирився з нею. Саме в той час надійшов до баби в гості Денис з Настею. І вони почали вговорювати Романа, щоб він помирився з Соломією.
– Ет! бог з нею, – говорив Роман, – нащо мені її перепрошувати? На світі люде вороги одно другому. Одно другого готове продати ні за що ні про що; одно другого готове в ложці води втопити, з’їсти без солі. От і Соломія стала моїм врагом. А за що? А про що?
410
– Та вже щось було між вами, коли вона тебе покинула, – обізвався Денис, – а про якихсь там ворогів ти вигадуєш нісенітницю, верзеш ні се ні те. По-твоєму, то всі б то люде готові поїсти одні других?
– Атож! Авжеж готові! Чоловік гризеться з жінкою, жінка з чоловіком, свекруха з невісткою. Скрізь на світі неправда! – почав говорити Роман. – І в книжках нема правди. Тільки й правди, що в одній євангелії. От таїм тільки й правда.
– Та це на тебе таке найшло з досади! Схаменися, чоловіче! Що ти верзеш?–сказав Денис. – Хіба твоя мати тобі ворог? Хіба ж я та Настя тобі вороги? Це твій сум вилазить тобі боком.
– А хіба ти не казав колись, що на світі панує неправда: що жиди обдурюють людей, і писар дурить, і голова дере...
– То, бач, зовсім інша річ!–сказав Денис. – Я не про таких ворогів тобі говорив, про яких оце ти базікаєш.
– Не все, бач, одно! багатий пригноблює бідного, жид сідає верхом на мужика. Скрізь панує неправда в світі, – сказав сумовито Роман.
– То це, по-твоєму, виходить, як каже приказка, що немає в світі правди, тільки в мені та в бозі трошки? – обізвалась мати.
– Може, мамо, й так, – сказав Роман,, – чому бог не вклав іншого серця людині в груди? Нащо він дав людям серце таке легке? А то сьогодні чоловік ніби й добрий до тебе і любить тебе, а завтра стає твоїм ворогом і ненавидить тебе. Хіба ж не була колись добра до мене Соломія? Хіба ж я не думав, що вона буде повік вічний однакова? Ет, мамо! Недобре все діється на світі.
– Ой Романе, Романе!–почав Денис. – Може, й ти трохи винен, що Соломія тебе покинула. А ти все винуєш Соломію, обвинувачуєш людей і тільки себе одного виправдуєш. Коли ти хотів присвятитись, то треба було тобі йти в Київ у монастир. А хіба ж мало з нашого села пішло в Лавру? Там же нашого мужика аж кишить! І ти все за книжками та за молитвами.
– Нема в тих книжках правди. Я їх зараз попродам. Одна правда в євангелії, – обізвався Роман.
– Ой господи милостивий! Що це з тобою сталося? Схаменися, сину! Що ти ото верзеш? Як можна про святі книги таке говорити!–з переляком говорила баба Зінь-
411
ка. – То-то я вже примічаю, що ти вже й до церкви не ходиш, і богу не молишся, і ладаном в себе в кімнаті не куриш.
– Піду до батюшки, може, він купить оті дорогі книжки для церкви, бо в церкві книги все старі, а мої новісінькі, – сказав Роман.
– Ти краще зробиш, як підеш та перепросиш Соломію та помиришся з нею, – сказала Настя,, – та передніше обголи оте бородище та патлаті бурці, та обстрижи оті патли на голові, та причепурись, позакручуй вуси, щоб аж сторч стриміли. Та поговори з нею гарненько та любенько. А то осунувся, як дід-пасічник. Де ж таки любити такого кудлатого пасічника! Якби мій Денис був такий патлач, як оце ти, то й я б перестала його любити.
– Ой ти, тюхтію, тюхтію! Он, глянь на себе,, який ти став витрішкуватий та мізерний! Хіба ж такі виродки жінкам до вподоби? Ані кивне, ані моргне ні бровами, ні вусами. Зовсім ти такий, як дядько Филін, котрий неначе накладе тих відьом та дідьків на жар в покришку та й курить ними, аж хата й сіни засмерділись од того курива.
– Нехай надумаюсь... Може, й піду миритись з Соломією, – обізвався Ромай.
– Ти лучче справ Соломії новий синій суконний жупан та нову хустку та не забувай, що в тебе жінка молода й гарна, і проворна, і стрибуча, – жартував Денис.
Чутка про те, що говорив Роман про книги, пішла по селі, бо Роман молов це і в шинку при людях, ще й раз якось пожбурив псалтиркою. Ця чутка вже давненько дійшла і до батющиного вуха.
Перед зеленими святками Роман забрав свої дорогі здорові книжки і пішов до батюшки.
– Чи не купите, батюшко, ці книги для церкви? – сказав Роман до батюшки. – В церкві книги старі, а мої новісінькі. Я б дешевше їх продав, ніж сам заплатив.
– Нащо ж ти хочеш їх продати? – спитав батюшка.
Роман замикався, помовчав, а потім сказав:
– Мені, батюшко* грошей треба... Та я вже їх і прочитав.
– Гм... гм... чудно... мені. Гляди, лишень, Романе! Ти щось там говориш непутяще, що нібито правда тільки в одному євангелії: ти неначе вже не той став, що був колись, хоч і горілку перестав пити.
Батюшка, перечувши, що говорив поміж людьми Роман,
412
трохи стривожився. Він знав, що говорив поміж людьми і Денис, але про Дениса він був спокійний. Денис був байдужний до церкви і небогомільний, а такі люде не пристають на штунду. Роман був дуже богомільний і знав добре святе письмо, а такі люде, як Роман, змінивши свої погляди та пересвідчення, були небезпечні для батюшки: вони приставали на штунду і потім ставали навіть штундівськими пресвітерами і привідцями.
– Гляди лиш, Романе! Говори, та й міру знай. Я книжки твої куплю для церкви. А ти помирися лишень з Соломією. Не роби сорому і собі, і своїй матері, і дітям.
І батюшка почав вговорювати Романа, щоб він, порадившись з своєю матір’ю, владнав діло з Соломією, щоб і дітям не було потім сором перед людьми за своїх батьків.
– Добре, батюшко! Я на мир готовий хоч і зараз, але я невідомий тому, яка ще в неї думка, – сказав Роман, ховаючи в кишеню гроші, взяті за книжки.
Думка про те, щоб помиритись з Соломією, після розмови з батюшкою запала Романові в душу і з голови не виходила. Роман після великодня зовсім перестав пити і ні разу не заглядав в корчму. Поки він пив* поти він неначе заливав свою нудьгу, мов пожежу водою. Але як тільки перестав пити, його нудьга знов ніби зашуміла й загула, як ліс на вітрі.
Роман пригадував, як Соломія колись і співала, і щебетала в його хаті, і, неначе співуча пташка, звеселяла його, звеселяла і хату й подвір’я. І ніколи в той час не брала його нудьга за серце, не находив сум на душу, як густі хмари на ясне небо. Тепер нудьга неначе насувалась на його з усіх чотирьох кутків хати, ходила за ним слідком по дворі, по садку.
В неділю по обіді баба Зінька почала говорити йому, щоб він причепурився, взяв хліб і пішов просити Соломію, щоб вона вернулась до його. Роман вже давненько обстриг свої патли, обголив кудлаті бурці, підтяв кругом бороду і справді трохи покращав. Одягнувшись в новий жупан, він взяв хліб під пахву і, похиливши голову, поплентався до свого тестя Филона.
Филін і Соломія були дома. Перегодя надійшла й Филонова жінка. Роман поздоровкався, поклав на столі хліб. Филін попросив його сісти. Соломія стояла коло лежанки і скоса поглядала на Романа. Вона трохи схудла та зблідла на виду: по очах було знать, що вона зазнала немало
413
горя, що вона перемучилась, перепечалилась незгірше самого Романа.
– Соломіє! Я прийшов тебе перепросити і хочу помиритись з тобою. Був я оце того тижня в батюшки. Батюшка гнівається, що ми живемо окроми, – почав говорити Роман.
– Авжеж, дочко! Роман не бив тебе, не нівечив. Він чоловік тихий. А коли ви, може, коли і полаялись, то це світова річ. Без лайки, змагання та сварки ніхто не проживе. Хіба ж і я ніколи не змагався з твоєю матір’ю? Час вам йти на мир. Посердились, полаялись, то й помиріться, – обізвався з-за стола Филін.
Соломія ласкавіше глянула на Романа. Він здався їй тепер і кращий, і веселіший. Вона вже перечула через людей, що Роман покинув пити, не ходить до корчми і заходився коло господарства. Але їй більше од усього було жаль дітей.
Саме в той час вбігли в хату Соломіїні діти. їх намовила баба Зінька, щоб вони побігли до мами та попросили її вернутись до господи. Дівчинка, проворна та жвава, як і її мати, кинулась до Соломії, обняла її за стан рученятами і задріботіла язиком зовсім так, як дріботіла Соломія.
– Ой мамочко, голубочко! Це ж ви до нас вернетесь? Ой, вертайтесь, мамочко, бо ми оце без вас і з хати не підемо. Ой, вертайтесь, вертайтесь таки зараз, таки разом з нами!
– Та вже вернусь, моя дитино, щоб тебе до пуття довести, – обізвалась Соломія і вже зовсім ласкаво і весело поглянула на Романа.
В Романа на душі стало веселіше. Він почув веселий Соломіїн голос, і той голос задзвенів в його вухах, неначе гучні струни.
Филониха поставила перед гостем полудень. Усі сіли за стіл, випили по чарці, пополуднували. Усі були веселі, розмовляли й жартували, навіть малі діти почували, що в їх житті знов настане зміна, краща й веселіша. Після полудня всі гуртом пішли до баби Зіньки в гості.
– Вибачайте мені, мамо, що я заподіяла вам такого клопоту та турботи, – говорила Соломія до баби Зіньки, вступаючи в світлицю.
–‘ Ет, дочко! Що було, то минуло і за водою попливло. Не будемо вже й згадувати про те, – говорила веселенько баба Зінька.
414
“Постаріється трохи Соломія, то й оббудеться та оговтається з звичайним жіночим життям і буде жити, як живуть усі молодиці,-– думала баба Зінька,, – яка там наша жіноцька доля? Топи, вари, плаття пери, воду носи, ще й на поле ходи; не стане часу вигадувати якісь витребеньки”.
Соломія, вернувшись до господи, знов стала весела. Вона жила тепер для своїх дітей, а найбільше втішалася своєю дочкою Мартусею. Мартуся вдалась в матір. Соломія і Мартуся були як дві краплі води! Мартуся така ж була на вдачу весела, співуча та щебетлива, як і мати, і до роботи кидалася, часом і матері бралась помагати. Було візьме відро, та вдвох з братом принесуть матері відро води навпомірки на коромислі. Соломія тільки і втішалась своєю Мартусею.
Роман став ласкавіший і вважливіший до Соломії, але не привернув до себе її серця. Соломія і справді оббулася, оговталась, кинулась до роботи, помагала старій Зіньці. Але часом несподівано на Соломію находила журба, находив сум: сяде вона було на лаві або на призьбі, задумається і сидить неповорушно, неначе замре на одному місці. Бідна молодиця неначе почувала заздалегідь якесь нещастя.
Минули жнива, минуло й літо. Восени перед покровою пізньою добою, вже лягома, на кутку трапилась пожежа. Горіла Кононцева хата, а Кононець держав Соломіїну подругу Мокрину. Пожежа була недалечко од Романової оселі.
Вдарили в дзвін на гвалт. Вікна в хаті стали з чорних червоними. Соломія прожогом кинулася з хати і вибігла надвір.
– Ой боже мій!–крикнула вона. – Горить Мокринина хата!
Соломія побігла на пожежу, мов несамовита. Роман вхопив відра й коромисло й почвалав слідком за нею. Діти вже спали. Баба Зінька зісталась в хаті при дітях.
Вже було пізненько. Половина села спала, і тільки де-не-де блимало світло в хатах. Соломія прибігла до Кононцевої хати. Хату вже обняло кругом. Покрівля горіла вся. Людей збіглося небагато. Кільки чоловік та молодиць носили воду і лили на хлівець, котрий палав увесь до самого низу. Мокрина і її чоловік бігали через одчинені двері і виносили з хати та з хижки, що було напохваті, що можна було винести. В сінях вже горіли крокви.
415
– Чи винесла, Мокрино, скриню?–крикнула Соломія до Мокрини.
– Ні! ой боже мій! скриня моя згорить! – кричала Мокрина.
Соломія кинулась у хату, за нею побігла Мокрина. Скриня була завальна, важка. Вони вдвох насилу винесли скриню на двір.
– А новий образ винесла? той, що в золотих рамах? – спитала Соломія в Мокрини.
– Ой ні! – ледве одсапуючи з переляку, сказала Мокрина.
Соломія знов кинулась у хату, вхопила з стіни здоровий образ і вже вибігла в сіни. Але в той час порушились крокви. Одна кроква з палаючими латами та куликами впала в сіни і потрапила Соломії в потилицю. Соломія впала трохи не на сінешньому порозі. Палаюча солома обсипала їй спину. Соломія, впавши додолу, простягла з образом руки. Руки потрапили на палаючі кулики. Соломія крикнула не своїм голосом. Чоловіки підвели дрючками крокву і витягли Соломію з огню. На їй вже зайнялася одежа. Один чоловік, що держав відро з водою, зараз облив її всю і погасив на їй одежу. Роман тільки що прибіг у двір. Він вглядів, як Соломію витягли з огню, і неначе скаменів, стоячи на одному місці.
Принесли Соломію додому. Соломія вже опам’яталась і страшно стогнала. Баба Зінька угляділа попечену Соломію і заголосила. Діти прокинулись і почали й собі голосити.
Соломію закутали в мокре рядно. Филін побіг за фершалом. Цілу ніч світилося в хаті світло. Усю ніч не спали в хаті. Соломія мучилась і страшно стогнала. Вона зовсім попекла собі руки до самих кісточок. Попечені місця червоніли на щоках, по лобі й по спині широкими плямами та смужками.
Два дні нездужала та мучилась бідна Соломія. Роман хотів їхати по доктора до Білої Церкви, але фершал сказав, що вже й доктор нічого не поможе. Роман пішов до священика, щоб висповідати та запричастити Соломію.
– І як 'вона вбігла в те полум’я? І чом вона не остереглася? Хіба ж вона не бачила, що в сінях вже горить покрівля? – питав священик.
– А бог її зіна. Хіба ж я, батюшко, посилав її лізти в полум’я? Така вона вже зроду метка та проворна, а до
416
помочі людям так і кидається, неначе їй памороки забиває людське нещастя. Цілий вік пурхала, як та птиця, і в полум’я кинулась, мов та птиця. Така вже їй доля судилась, – говорив Роман.
– Ну, йди ж додому, а я зараз прийду, – сказав батюшка.
Роман вернувся додому. Фершал порався коло Соломії. На попечених місцях почала злазити шкура. Фершал поздіймав з обох рук одвислу шкуру з нігтями, сливе цілісіньку, і поклав на вікні. Роман вглядів, що на вікні лежали неначе рукавички, і заплакав: вже не було ніякої надії, щоб Соломія одужала. Батюшка висповідав і запричастив Соломію. Молодиці-сусіди посходились і мовчки хлипали, стоячи кругом Соломії. Соломія ледве вже говорила.
– Як почуваєш себе, Соломіє? Чи одужаєш? Чи будеш жива? – спитав батюшка.
– Ні, не одужаю і швидко вмру... от-от вмру, – ледве спромоглась промовити Соломія тихим голосом.
До смерку ще Соломія не втратила пам’яті, а смерком вже зовсім дійшла до нестямку. Блискучі очі почали ніби згасати. Соломія втратила пам’ять. Роман бачив, що вже наступає скончания, і привів до Соломії дітей, щоб вони попрощались з матір’ю. Соломія дивилась на дітей, але вже не впізнавала їх.
Все тихіше та тихіше вона стогнала і тільки часом промовляла стиха:
– Ой, діти мої в полум’ї! Ой боже мій! Моя Мартуся вскочила в полум’я і вже зайнялася! Рятуйте, хто в бога вірує! Рятуйте мою Мартусю! Он образ в неї їв руках! Рятуйте образ!
Опівночі Соломія вмерла, а другого дня ввечері її вже поховали. Роман просив, щоб домовину занесли до церкви і одправили в церкві велику панахиду. Задзвонили в дзвони на панахиду. З усього кутка зійшлися молодиці. Церква була повна людей, повна й плачу. Соломія лежала в домовині, зчорніла, як чорний угіль. Усі молодиці плакали голосно, неначе ховали рідну сестру. Мартуся голосила на всю церкву.
– Ой матінко моя рідна! Нащо ж це ти нас покинула вже другий раз? Ой мамо моя, голубко моя! вернися до нас і другий раз! Ой, вернися, не барися! не кидай же нас! – голосила бідна сирота на всю церкву і завдавала
27 –1 Нечуй-Левицький, т. 6.
417
усім жалю. Роман стояв коло домовини ні живий ні мертвий. У йому неначе серце запеклося од несподіваного горя.
– Сама знайшла собі страшну смерть, помагаючи людям. Господи, як жаль бідної доброї Соломії, – говорили молодиці, вертаючись з кладовища з бабою Зінькою та втираючи сльози.
– Якби Соломія занедужала та вмерла своєю смертю, мені не так було б жаль її, а то вскочила в огонь і неначе сама собі заподіяла наглу смерть, – говорила баба Зінька, втираючи сльози.
* *
*
І знов баба Зінька зісталась сама на господарстві та ще й з малими унучатами, знов стала до роботи: і томила, і варила, і хліб пекла, ще й на річку зимою ходила плаття прати. Знов прийшлося їй самій і город копати, і засівати, і засаджувати.
– Оженися, сину, бо ти ще молодий, а я вже дуже старіюсь... Ізстарила мене важка робота і лиха твоя годинонька. Робити мені не первинка, але я не сьогодні-завтра вмру, – говорила мати до Романа.
Роман довго сумував, сидячи в своїй кімнаті, але перед жнивами мати знов почала вговорювати його, щоб він оженився. Роман заслав старостів до однієї дуже гарної дівчини, але вхопив од неї облизня; потім заслав старостів до другої і потяг гарбуза.
– Цур йому з таким чоловіком! –говорили дівчата. – Свою Соломію підкурював ладаном та водив трохи не в дранті, як старчиху, то й нас так буде водити.
Мати радила Романові шукати молодої смирної удови. Але в цілих Терешках не знайшлося такої удови. Аж у другому близькому селі Пилипчі люде нараяли бабі Зіньці взяти собі за невістку молоду й бездітну удову Варку. Варка була дуже бідна, але роботяща, тиха на вдачу, добра й смирна, як овечка. Перед жнивами Роман оженився з Варкою.
СОКІЛЬСЬКА ГОРА
к їдеся з Кутів до Тюдева, єсть кілька гір; межи тими є одна, котра називаєся “Овидова гора”. Далі в Тюдеві єсть також кілька гір, а за Тюдевом, як їдеся дорогою понад Черемош в гори, перша гора досить висока, попід котру дорога іде, називаєся Сокільська гора. Попід ту гору іде Черемош дуже бистро і має нагін до Сокільської скали. З другого боку Черемошу, то єсть на буковинській стороні, інема при самім Черемоші жадної гори і ріка іде лагідно. В тім місці на середині Черемошу були великі камені і вода рвуча. Тож коли керманич їхав з дарабою, мусив добре уважати, щоби не їхати в згаданім місці серединою Черемошу, тільки так кермувати, аби плив попри сам берег буковинський, аж поки не мине Сокільської гори. Коли ж керманич неуважно їхав або заслабо кермував і дістався на середину Черемошу,, то вже тоді бистрий пруд води в миг ока поніс дарабу під скалу Сокільської гори і вдарив нею о скалу та ушкодив дарабу або цілком її розбив, а часом і пере-
27*
419
вернув, так що під Сокільським найбільше було випадків смерті. Для того то Федькович в поезії “Сокільська княгиня” описує, що керманич, чуючи чудову пісню княгині, дивиться дгорі, а за дарабу забув і Черемош на скоках розбив дарабу. Коли товариство німецьке “Goetz und Compagnie” купило Путилівщину і Ясенів, зачали більші камені в Черемоші динамітом розстрілювати, більш-менше в році 1870, як вони казали “um den Черемош flossbar zu machen”, отже, також і під Сокільською горою полагодили, що тепер вже нема небезпечності, як давніше. Також і дорогу не раз вода зруйнувала під Сокільським, але тепер, я чую, в тім місці вимурували дорогу цементом, що вже не так легко вода її забере. Черемош в тім місці є тепер управильнений, що нема ані сліду давної небезпечності.
СТАРІ ГУЛЬТЯЇ
Оповідання
кі пишні левади та огороди в селі Трушках, в Васильківщині, з початку літа! І по долині над довгим ставом, і по обидва береги річки Раста^ виці, скрізь розляглись левади та огороди, неначе зелене море. Раставиця звивається та шумить між зеленими вербами, неначе тече довгим звивчастим коридором, то розливає воду по широких, плисковатих мілинах, то знов збирає докупи розлиту воду і знов ховається між двома зеленими вербовими стінами, високими, дрібчастими та пухкими, неначе обсипаними зеленим пір’ям.
Сукупні левади та городи, неперегороджені тинами, ледве-ледве піднімаються вгору й зеленіють попід садками, попід клунями та хатами. Яка пишна та буйна зелень схопилась на тих городах! Там темніють довгі смуги картоплі, зверху обсипані білим цвітом, неначе потрушені сніжинками; там лиснять червоно-зелені буряки, а рядом зеленіють смуги попелястого дрібчастого маку. Нанизу, попід вербами мріють темно-зелені смуги кучерявих коно
421
пель, а подекуди на левадах сизіють жита. І на це зелене, бадиллясте, соковите та лисніюче море неначе зверху впав дощ з жовтих соняшників. А подекуди лиснять червоні та білі грядки маківок, пронизаних сонцем, неначе ті маківки повироблювані з прозорого скла.
Сонце грає промінням. Марево дрижить над огородами, над вербами. Соняшники сяють, наче пучки сонячного проміння, густо розкидані по зеленому морі. І над тим зеленим морем синє-синє чисте небо, неначе напнутий намет з тонкого синього шовку. В траві, в коноплях, на левадах тріщать коники. Пташки та соловейки в вербах аж лящать, неначе дружки на весіллі. Бджоли гудуть в пасіках, на соняшниках, на квітках. Усе неначе мліє од щастя, од збитків життя, справляє якесь велике свято невгамованими піснями, щебетом, свистом та криками кохання, веселості.
Нижче од ставка за широким опустом на греблі річка розійшлася на дві течії. Між двома течіями розлігся довгий плисковатий острів. Його звуть на селі Осередком. Кругом Осередку скрізь густі верби, неначе його хто оповив зеленим густим вінком. Через Осередок йде одним одна вулиця. Серед самого Осередку, над річкою в береговині була давня держава діда Дороша Грицая. За хатою розстеляється чималий город, а далі над берегом зеленіє левада. В леваді, над річкою розрісся густий садок, як ліс. Старі яблуні, сливи, вишні та черешні набігли над саму Раставицю, спинились над берегом, змішались докупи з високими вербами, неначе намагались заглянути крізь верби в бистру воду проворної річки. Старі, віковічні, дикі груші росли коло самої хати, попростягали гілки до самого причілка і неначе заглядали в старі невеличкі віконця.
В старій хаті жив дід Грицай з бабою Оришкою. Дід Грицай мав одним одного сина. Син оженився й помер, а його жінка швидко вийшла заміж удруге. Дід та баба зосталися вдвох на старості літ, неначе сиротами.
Раз після Петра, в ясний гарячий день, до діда Грицая зійшлися гості, та все старі діди та баби.
В одчинені двері вийшла в садок баба Оришка. Вона винесла двоє ряден і простелила їх на траві в холодку, під грушами. Слідком за бабою вийшов з хати дід Грицай, в одній сорочці, в крамних синіх штанях. Дід був кремезний та поставний: високий на зріст, сивуватий, кучерявий,
422
повновидий та рум’яний. Кругленькі, рожеві, пухкі, як пампушки, щоки неначе понадимались, як у малої ситої дитини. На щоках густо червоніли рожеві тонкі жилки. Карі, веселі, круглі очі були блискучі й жваві. Було знать по веселих очах, по веселому видові, що дід вже вихилив не одну чарку горілки. Грицай ніс в руках здорову пляшку горілки. В пляшці червонів стрючок перчиці. В другій руці дід держав чарку.
Слідком за дідом з дверей неначе посипалась, як з мішка, ціла компанія дідів та бабів. Баби несли закуску на тарілках. Одна несла полумисок з огірками, друга – тарілку з салом, третя несла хліб та ніж.
– Отут під грушами, в холодочку, нам буде краще, ніж у хаті! Сідайте, мої гостоньки любі та милі!–припрошував дід Грицай, трохи шепеляючи: дід був жвавий, проворний, говорючий, говорив швидко, неначе шаткував язиком капусту, а як він говорив, то все крутив головою, аж посічені кучері тряслися, неначе їх напала пропасниця.
– Ой, гарно ж тут в діда в садку! – обізвалась одним одна між бабами молодиця, Варка Мотузиха.
– Ой господи, як гарно тут в діда! – обізвався Дмитро Мотуз, її чоловік, одним один не старий чоловік між сивобородими дідами.
Усі баби й діди обсіли кругом двох ряден, підобгавши під себе ноги. На ряднах поставили пляшку, тарілки з закускою та чарки. Баба Грицаїха винесла миску пирогів і сільничку. Вона вгніздилась на траві, підобгавши під себе ноги, і важко зітхнула, неначе втомилась од біганини та тяганини, вітаючи гостей.
Дмитро Мотуз, вже чоловік літній, високий, чорнявий, з довгими вусами, з тихими розумними очима, став у діда Грицая за плечима. Йому не хотілось сідать та пити по чарці. Інші думи були в його в голові. Він похилив голову, згорнувши руки на грудях, і втупив очі в біле рядно, в пляшки та чарки. Але він навіть не примічав ні тих пляшок, ні бабів та дідів, навіть забув про самого тулячого, безжурного діда Дороша Грицая. Дід Грицай озирнувся на Мотуза.
– Та сідай же, Дмитре, та вже зап’ємо останній могорич за поле, – промовив дід Грицай до Мотуза, – чи добре я кажу?
Дмитро стояв і не поворухнувся. Він підпер щоку долонею, а в його очах виявлялась якась дума, якесь мір
423
кування. Дмитро навіть не чув, що йому говорив дід Грицай.
Вже давненько дід Грицай чеплявся до Мотуза, щоб він купив у його поле ще за його живоття. В діда було шість десятин поля. Син його помер. Дід став старий і вже не здужав вести господарство, одбився од роботи й залінувався. Син його хазяйнував за батька, клопотався, орав, сіяв, косив. Дід Грицай ще за живоття сина одбився од роботи і тільки справляв посиденьки за чаркою то в корчмі з старими дідами, то в себе та все швендяв з старою по весіллях, по хрестинах та похоронах. Старий Грицай розледащів. Тепер він задумав спродать ще за живоття поле і взяти добрі гроші, бо вже не було за віщо пити та байдики бить.
– Сідай-бо, Дмитре, та вже поговоримо востаннє: умовимося та й зап’ємо отут під грушами могорич! Доки вже нам вовтузитись з цим ділом! В мене шість десятин поля. Ти мені зараз заплатиш триста карбованців за поле, а потім будеш орати своїми волами й засівать усі шість десятин; візьмеш усе моє поле наспіл: собі забереш половину хліба, а половину звезеш в мій тік, щоб було нам, старим, на харч. Будеш держать усе моє поле в спілці, доки житиму я, доки житиме й моя стара, а як ми, спільники, помремо, тоді все моє поле буде твоє, бо в мене й настоятелів на поле наслідників нема, хіба, може, десь видереться якась рідня, – десята вода на кисіль, – сказав Грицай.
Мотуз все думав, аж вуса похилились вниз, аж зморшки набігли на лобі чотирма рядками. В його поля було мало, а синів було чотири. Дідова гадка була для Мотуза з вигодою, але він все ще думав та міркував: він трохи не йняв віри гостроязиким та балакучим людям.
– Добре! – обізвався Мотуз і раптом підвів голову. – Добре, діду! Гроші заплачу швидко, при свідках. Нехай буде по-вашому! Вже мені обридла тяганина з цим ділом.
– От і добре! От і зап’ємо останній могорич! А подибай, стара, в хату та винеси пляшок зо дві вишнівки! – сказав Грицай до жінки.
Стара Оришка вже добре стукнула перцівки, але проворненько підвелась і незабаром винесла дві пляшки вишнівки й пухку свіжу паляницю.
Дмитро Мотуз сів поруч з дідом. Дід подав йому руку. Старий пасічник Оникій перебив їм руки.
424
– Кінець і ділу вінець! – сказав веселий дід Грицай.
– На тім тижні принесу дідові гроші, – обізвався Мотуз, але в його в очах все світилась якась думка, неначе його очі трохи захмарило. Розсудливий, поміркований та обережний зроду, він все думав, коли б часом з цього вигідного діла не вийшов якийсь невигідний для його кінець.
“Грицай хоч старий, але ще кремезний, здоровий дідуган: може, житиме довго й дуже довго; мені доведеться з половини орати й засівать його поле бог зна до якого часу. А триста карбованців треба дати дідові заразом, та ще й зараз. Ой, коли б часом не програти <в цьому ділі! Дід хитрий: певно, хоче вихитрувать в мене з кишені багато грошей, щоб було за що пити та гулять... Ой, коли б не програть! А поля треба, бо синів багато. А на дідовому полі хліб родить без вигнойки: земля ще не виснажилась”.
Такі думки все ворушились в Мотузовій голові, надокучали йому, як мухи –в спасівку. Дід Грицай частував Мотуза, але йому не йшла на думку ні перцівка, ні наливка. Він тільки пригублював чарку і вертав недопиту дідові.
Мотузиха, висока, довгообраза, чорнява й весела, раділа за двох: за себе й за свого чоловіка.
– Вже, бабо Оришко, я вас догляну на старості літ. Борони боже, занедужаєте, то я навідуватимусь до вас що божого дня, і спечу вам, і зварю, і обперу вас. Я вже вас не покину без догляду і допомагатиму вам у роботі чи в хаті, чи на городі, – говорила Мотузиха до баби Оришки, і її карі очі неначе хотіли вскочити в бабині сірі п’яні баньки.
– І спасибі тобі, Варко, і простибі тобі! Я вже покладаюсь на тебе, як на кам’яну гору. Був у мене син добрий, робочий, та господь прийняв його до себе, а невістка – вітрогонка: ще, може, в чоловіка й ноги не захололи, а вона– заміж! От такі тепер на світі невістки! Ох боже наш! – зітхнула на ввесь садок баба Оришка й випила чарку наливочки до дна.
– Такі вони, серце Оришко, тепер усі оті невістки, – заговорили п’яненькі баби разом, – невістки не дочки; невістка – чужа дитина, а не рідна. Ох господи наш милосердний!– почали зітхати баби, і тими зітханнями сповнились усі гілки й усе листя на старих грушах, неначе їх обсіли якісь горобці, котрим прийшла охота не цвірінькать, а зітхать.
425
– Та й дочки тепер стали незгірше невісток, – обізвалась одна баба сусіда, – як почну навчати свою дочку, то вона як розприндиться, то три дні не говоре до мене й не дивиться мені в очі. Ходить по хаті, та сопе, та важким духом дише на мене. Ой боже наш, боже наш! Гірко жити старим при дітях, а вмирати не хочеться.
– А горілочку пить хочеться! – обізвався дід Грицай. – Оце тільки й нашого добра на старості літ! – а то все... Ет! Земля і попіл... О! вже й перцівки нема в пляшці. А побіжи лишень, стара, та наточи з барильця горілки.
Стара подибала в хату й винесла здорову зелену пляшку, повну горілки. Знов пішла чарка кругом. Баби й діди вже посоловілими очима дивились на пляшки та на чарки. Старі судили невісток та дочок. Одна баба затягла пісні:
Ой, піду я до дочки, –
Наберуся бідочки;
Ой, піду я до сина, –
Лиха моя година!
Другі баби підтягали. І дрижачі бабські тоненькі голоси розлягались по садку і змішалися з щебетом ластівок, з співами соловейків. В Раставиці крякали жаби дрібно та голосно, неначе й вони жалілись та нарікали на своїх річаних та болотяних невісток та дочок. Пісні та щебет кохання в садку, їв вербах злився докупи з жалібними піснями старих бабусь.
– Ой, чого ж це так гудуть бджоли в пасіці? Чи чуєте, діду Дороше? – обізвалась Мотузиха, ще зовсім твереза.
– Чи гудуть же? Може, то в тебе в голові джмелі гудуть? – обізвався насмішкувато дід Грицай.
– Ой, не джмелі! То вийшов рій, – сказав дід Оникій; він пив мало і ніколи не був п’яний. – Он глянь лишень, Дороше, на леваду! Як грає рій!
Дід Грицай встав, одійшов до хати, прикрив очі долонею й крикнув:
– І справді вийшов рій! О, враг його матері! І вибрав же тобі час, коли ми могорич п’ємо! Чом би було не вийти раніше!
– Бо, мабуть, старі бджоли зранку пили могорич та потім і рушили в дорогу, – сказав насмішкуватий дід Оникій.
426
– От тобі на! А що б вас та бодай вас! Тепер, діду Грицаю, лізь на грушу та збирай роя, а ти, Оришко, йди та подерж мені улика, – сказав Грицай.
І дід почимчикував через невеличку леваду в пасіку. Баба Оришка понесла слідком за ним улика.
– І де той рій, що я його не бачу? – обізвалась одна баба, заглядаючи з-під груші на леваду.
– І я не бачу! Це, мабуть, їм так здалося, – сказала друга баба.
– Добре здалось! Якби Оникій не був тепер тут, то вони б пустили роя з пасіки на поле. О! Я одним вухом почую роя, хоч би він вийшов за верству, – сказав гоноровитий дід Оникій.
Дід Оникій був дуже убогий чоловік. Він був бездітний і прийняв собі маленьку дівчинку за приймачку. Баба його була стара та слабовита і все нездужала. Приймачка вже стала дівкою й хазяйнувала в убогій Оникійовій хаті. Оникій пасічникував то в панів, то в свого священика, то в посесорів, то в сільських хазяїнів, котрі держали чималі пасіки, і пасічникуванням заробляв собі хліб та харчував свою бабу й приймачку. Трапилось так, що того літа ніхто не запросив діда Оникія за пасічника. Дід сподівався, що Грицай найме його на літо за пасічника, бо сам розпився й розледащів. Але Грицай не найняв його й думав сам пасічникувать. Оникій був сердитий на Грицая, і тепер, коли вийшов рій, Оникій не кинувся збирать роя, стояв осторонь і навіть не поворухнувся, щоб стать старому і вже п’яному Грицаєві до помочі.
Рій покрутився, пограв над левадою й незабаром сів на груші, та ще й височенько. Гілка груші аж увігнулась під здоровим важким кетягом бджіл. Дід Грицай приставив до груші драбину й поліз вгору. Баба Оришка зав’язала з одного боку хусткою улик без дна й подала його дідові на драбину. Дід Грицай, хоч був вже п’яненький, але потрапив струсить роя в улик. Кетяг бджіл впав у вулик і разом здорово задзижчав, неначе хто вдарив по цимбалах. Дід подав бабі улик.
– Бери ж, Оришко, улика, та помаленьку та потихеньку! Постав отам під сливою, доки я злізу, – сказав дід Г рицай.
Баба Оришка, вже добре п’яненька, не напнула навіть на голову мішка з ситечком проти очей і з голим лицем полізла по драбині. Вона насилу налапала улик, що дід
427
сунув по драбині, і взяла його за дно. Але улик спорснув з драбини, вискочив з бабиних дрижачих рук і впав на другий улик, що стояв під грушею. Той улик перекинувся. Бджоли, перелякані й роздратовані, загули й неначе зашкварчали, як вишкварки на сковороді, а потім висипались з улика та й кинулись на бабу.
Баба Оришка побачила, що непереливки, скочила з драбини і кинулась бігти через леваду. Бджоли кинулись за нею навздогінці, злі-презлющі, роздратовані потом та горілкою, котрою тхнуло од баби. Бджоли падали на бабу, кидались, як злі собаки, неначе хто обсипав бабу грудочками та дрібними камінцями, хапаючи грудочки жменями й пригорщами. Бджоли дзижчали та кусали бабу і в потилицю, і в руки, і в лице, і в спину. Дід Оникій бачив усе це лихо, стояв і тільки осміхався.
– Ой боже мій! Ой рятуйте! – кричала баба Оришка і бігла через леваду1 так прудко, неначе коза.
– Впади ниць у траву! – крикнув дід Оникій осміхаючись. Баба Оришка впала ниць в траву. Бджоли кинулись на бабині голі ноги й тнули її в литки. Оришка догадалась, підтягла ноги і сховала їх під спідницю, а лицем припала до землі, в траву. Бджоли вилися над бабою, неначе густа чорна хмара. П’яненькі баби та діди •тільки очі повитріщали та дивились на бабу й на хмару бджіл. Оникій стояв і вусом не моргнув. Дід Грицай сидів на драбині, на груші і тільки мовчки дивився зверху на свою бабу, неначе вкриту бджолами.
Роздратовані бджоли, неначе скажені, миготіли на гарячому сонці в пасіці й над левадою. Вони зачули піт і горілчаний дух під грушами і кинулись на Грицаєвих гостей. Незабаром неначе хтось з-за куща кинув бджолою, як грудочкою, з усієї сили на одну бабу. Бджола вчепилась бабі в щоку. Баба крикнула і вхопилась за щоку. Згодом знов неначе хто кинув з-за груші жменю бджіл на дідів. Бджоли вп’ялися в лице Мотузові та Оникієві, а далі на рядна неначе хтось сипнув цілу пригорщ бджіл. Бджоли кинулись на дідів та бабів, як скажені собаки.
– Ой! ой! – крикнули баби та діди й замахали руками. – Ой, бджоли! ой! ой!
А бджоли дзижчали над рядном і кидались усім в лице... Баби й діди схопились і кинулись втікати, неначе згедзкались. Баби попіднімали ззаду спідниці й понапина-
428
ли на голови. Одні повтікали за хату, другі вскочили в сіни й двері зачинили.
– Оце яка халепа трапилась! Одже ще закусають Оришку на смерть! – гомоніли баби в сінях.
Дід Оникій стояв, як стовп, під грушею, не махав руками, не повертав головою. Бджоли дзижчали кругом його голови, але не кидались кусать.
– Оникію! побіжи, будь ласка, та накрий Оришку рядном, доки бджоли втихомиряться, – промовила одна баба, одхиливши сінешні двері.
– Біжи-бо, Оникію, та зроби що-небудь, бо ще закусають Оришку на смерть, – говорила Мотузиха через щілину їв дверях.
– Еге! гарні порадниці! Йдіть самі та рятуйте бабу, – сказав дід Оникій.
– Та ми пішли б, та не знаємо, як ходити коло бджіл, а ви, діду, знаєте, бо ви ж пасічникуєте, – обізвалась Мотузиха. – Підіть, голубчику, та дайте бабі ради.
Оникій таки здався. Він увійшов у сіни, набрав з діжки відро води, взяв кухоль, напнув на голову рядно і пішов на леваду. Невгамовані бджоли хмарами вились над бабою Оришкою, неначе стерегли її, щоб вона не встала й не втекла в хату. Оникій набрав у кухоль води й почав бризкать з рота водою на бджоли. Обважнілі од води, з мокрими крильцями, бджоли одразу стали не такі кусливі та проворні, а потім потроху подалися до пасіки й почали втікать. Оникій накинув рядно на Оришку і все бризкав водою навкруги. Оришка підвелась, напнула на голову рядно, прожогом кинулась навтікача, вскочила в сіни й зачинила двері. Бджоли поналазили їй і в пазуху, і в спідницю. Вона мусила скинуть сорочку, щоб повиганять й повитрушувать бджоли. Бджоли покусали їй і вид, і руки, і литки. Очі й щоки позапухали й понабрякали.
Тим часом дід Оникій нарвав пучок зілля, вмочив у відро, бризкав на бджоли, прискав водою з рота й заганяв до улика, неначе чередник заганяє вівці в кошару. Дід поставив перекинутого улика на своє місце. Втихомирені бджоли почали влазити в вічко. Тим часом дід Грицай все сидів на груші і з високості поглядав на розтривожені бджоли, що хмарами вилися нижче од його. Голова в його протверезилась. Хміль вийшов з голови. Але Грицай боявся злазить з груші і поринать в густі, живі й кусливі хмари.
429
– Та злазь вже! Бджоли не зачеплять. Збирай роя, бо ще й втече на поле або в ліс! – гукнув знизу дід Оиикій.
– Збери там, будь ласка, роя, а я вже потім злізуі – гукнув дід Грицай з груші.
Рій сів внизу на стовбурі старої груші, неначе хто обмотав грушу волохатою кожушиною. Оникій швиденько зібрав роя, зав’язав і поставив оддалеки од уликів. Дід Грицай зліз з груші з покусаними щоками та руками.
Баби й діди знов висипали з сіней і посідали кругом ряден. Баба Оришка винесла відро води й хлюпала собі водою на запухле лице, на руки, хлюпала на покусані литки; другі баби й діди обступили відро, неначе свячену криницю на маковія, і хлюпали собі на очі, “а щоки, на носи. Уся чесна компанія позапухала. Щоки й носи в бабів понабрякали.
– Оце лишенько! Яка чудна пригода трапилась!–гомоніла баба Оришка.
– Що чудна, то чудна! Вас усіх неначе хтось попобив по морді, – обізвався дід Оникій.
– Шкода й заходу! Не можна мені пасічникувать, – сказав дід Грицай.
– Авжеж! Коли вже горілку пити, то де вже його пасічникувать. Бджола – божа худоба. Пасіка – святе діло: до неї з горілкою не приступай, – сказав Оникій, благочестивий і побожний чоловік. – Оце вам божа кара за те, що ви п’яні заходились поратись коло божої худоби.
– Може, твоя й правда, – сказав дід Грицай, – де вже мені тепер пасічникувать.
– Авжеж нема тобі часу... – сказав дід Оникій, сердитий на Грицая за те, що Грицай не взяв його за пасічника на літо.
– Нема що робити! Ставай в мене, Оникію, за пасічника, доки бджоли роїтимуться, а потім я вже й сам увинусь.
– Овва! Оце вигадав! Чи це ти мене піднімаєш на сміх, чи маєш мене за дурня, чи жартуєш зо мною, старим? Це гарно! Ставай за пасічника, доки рої йтимуть. Мене не такі, як ти, просили ще й кланялись, щоб я став за пасічника на ціле літо. Це ти з мене глузуєш, як з дурня. Ні! цього не буде! Або проси мене за пасічника на все літо, або мене не зачіпай. Оникій знайде собі пасіку на все літо не в таких, як ти!
430
Гордий дід Оникій зобідився, що Грицай не попросив його стати за пасічника на все літо. Невеличкий на зріст, сухий, як комашка, довгобразий та смуглявий, з чорними маленькими очима, дід Оникій був схожий на вусатого жука, на котрого наділи білі штани й сорочку і підперезали зеленим поясом, а чорну вусату голову потрусили попелом та борошном. Оникій говорив тоненьким крикливим голосом, неначе пищав якийсь скрипучий жучок або якась пискуча комаха.
– Оце розходився! Сядь лишень, Оникію, та поговоримо до ладу, то, може, й згодимось, – сказав дід Грицай.
– І сідать я не буду, і горілки твоєї пити не хочу, бо ти мене вразив в саме серце. Що я тобі таке? Чи наймит, чи попихач? Знайде собі Оникій шматок хліба і опріч тебе! Вийду на вулицю та свисну, то до мене назбігається десять таких, як ти. Не моє діло пить та гуляти. Моє діло доглядать божої худоби. Он подивися в себе в пасіці! там немає ні образа святого Зосима та Саватія, нема ні хреста. Через те тобі й пасіка не йде на руку. А ти раз на рік ходиш до церкви, як говієш та причащаєшся. Не тобі глядіть божої худоби. Ет!
Оникій спересердя вхопив бриля, накинув на розпатлану чуприну і майнув з садка, навіть не попрощався з дідом Грицаєм.
– Це вишкварка, а не Оникій! Побіг, неначе його хтось впік гарячим залізом. Нацвірчав повний садок, як цвіркун, та й майнув! Знайдемо пасічника. Не один пасічник в нас у селі, – обізвався дід Грицай.
Дід Оникій дременув через село і пішов до одного пасічника, старого діда, та почав йому жалітись на діда Грицая.
– Не ставай за пасічника в Грицая! Чуєш? Він кепкуватиме з тебе. Це гарно вигадав старий чорт! Затуляє мною дірку на один місяць, а на ціле літо не просить до себе за пасічника; він і тобою затулить дірку в пасіці, – вговорював дід Оникій старого пасічника.
Зігнавши злість перед одним дідом, напищавши йому вуха, Оникій побіг на другий куток села, де жив ще один дід, що наймався за пасічника. Оникій і цьому накричав, напищав повну хату, все жалівся на діда Грицая і намовляв його не ставать >в Грицая за пасічника. Вдоволивши свою гордовитість, Оникій вернувся додому та ще й накричав вуха своїй бабі лайкою.
431
А Грицаєві гості знов посідали на траві кругом рядна й почали полуднувать. В баби Оришки понапухали щоки. Одна щока стала більша за другу; ніс набряк і став схожий на бараболю. Зморшки на виду порозтягувались. Баба неначе помолодшала, поповнішала, а лице в неї побільшало.
– Чи ти ба! моя баба аж помолодшала, як її покусали бджоли, – жартував старий Грицай. – Яка стала повновида, неначе наша посесорша. Коли який дід забажає, щоб його баба помолодшала, то нехай веде її в пасіку та витрусить на неї здоровий улик з бджолами.
Баба Оришка тільки кліпала запухлими очима й мовчала. Грицай виніс ще одну пляшку горілки і дві четвертини сала. Чесна компанія випила горілку і з’їла сало. Одному Мотузові не йшла горілка на думку. Шкода йому було давати разом такі великі гроші, зібрані за довгий час копійка за копійкою, карбованець за карбованцем; але й синів було шкода, бо в його поля було обмаль.
“Ой, не вмре швидко цей крем’яний дід! Довго мені доведеться тягти спілку з ним, брати й засівать його поле та звозить снопи їв його клуню. Ой, коли б не програти!”– думав Мотуз, поглядаючи скоса на п’яненького діда розумними, темними, допитливими очима.
– Оце ж ми, Хвалить бога, випили могорич і пополуднали, а тепер, Дмитре, ходім до тебе та й заплатиш мені гроші, – задзигорив дід Грицай своїм гострим язиком.
Дмитро Мотуз глянув на п’яненького діда, подумав, помовчав, а потім сказав:
– Нехай, діду, це діло зостається назавтра. Сьогодні могоричували, а завтра будемо розплачуватись. Завтра зранку підемо до волості. Писар напише нам розписку, а я вам заплачу по тій розписці гроші, – сказав Мотуз, дуже обережний, коли діло стосувалось до грошей.
– Як завтра, то й завтра! Мені все одно: після моєї смерті матимеш моє поле, а поки ми з старою помремо, ори собі, сій своїм сіменом, жни, коси, а мені звези в тік половину хліба. Нездатний вже я до роботи, та й моя стара вже підтопталась. Випити чарку-другу то ще здужатиму, а до роботи 'вже я нездатний, – сказав дід ГрицаЙ*
Гості встали, подякували хазяїнам за хліб, за сіль і поплентались через садок, коливаючись на обидва боки на ході.
432
Другого дня вранці Мотуз зайшов до діда Грицая. Вони пішли до волості, заплатили писареві карбованця, і писар написав їм розписку. Мотуз вийняв з кишені капшук і одлічив Грицаєві триста карбованців.
Вертаючись додому, Грицай згадав про пасіку і про вчорашню пригоду в пасіці.
– Одже ж прийдеться просити Оникія, щоб став за пасічника на ціле літо, бо я за гульнею та за горілкою не впораюся коло пасіки.
Дід Грицай зайшов до Оникія і найняв його за пасічника на ціле літо. Оникій накинув свиту наопашки і почвалав за Грицаєм.
– Не піде тобі на руку пасіка, – сказав Оникій, увійшовши з Грицаєм в пасіку.
– А то чому так? До цього часу пасіка йшла мені на руку, а чому ж тепер вона не піде?
– Тим не піде, що в тебе в пасіці нема ні хреста, ні образа Зосима та Саватія. Без святого Зосима погана справа коло пасіки, – запищав дід Оникій.
Оникій взяв сокиру, знайшов під повіткою вербову колодку й на швидку руку зробив хреста та й закопав серед пасіки; потім попросив в баби Оришки орданської свяченої води, зв’язав з васильків кропило й покропив водою улики.
– Оце, Дороше, я виганяю з пасіки твій вчорашній горілчаний дух. Бо бджола – худоба божа, а горілка – це зело чортяче: одно до другого не стосується.
Вигнавши нечисту силу з пасіки, дід Оникій почав лаштувать старі улики для нових роїв; позносив їх до річки, повимивав чистенько й поставив сушиться на сонці.
II
Минуло років зо два. Дмитро Мотуз орав і засівав своїм насінням Грицаєве поле, звозив своїми волами на Грицаїв тік дідову частку хліба. Дід Грицай на Мотузові гроші облагодився: полагодив клуню і вшив новими куликами свою стару хату, бо покрівля на хаті була вже така стара, що дощова вода текла по стінах патьоками і лилася крізь стелю. Решту Мотузових грошей дід з бабою пропили та прогуляли до останньої копійки. Наставало літо, в Грицая щотижня неначе справляли хрестини або весілля. Баба Оришка виносила ряденце, простеляла під гру-
28   І* Нечуй-Левицький, т. 6.
433
шею. Бабки рядком виходили з сіней, сідали кругом рядна і все пили по чарці та балакали. Баби та молодиці внадились в Грицаєву хату, неначе в корчму. Зимою вони пили в хаті. Люде сміялись, як баби та молодиці розходились, виходячи одна за другою з сіней довгим рядком.
– О! вже старі гультяї йдуть з Грицаєвої хати, неначе з церкви, – сміялись чоловіки та докладали, дивлячись через тин, як баби одна за другою виходили з хати, неначе качки пливли довгим рядком на ставку.
– Ну та й розледащів отой старий Грицай! все п’є, та гуляє, та могоричі справляє, неначе в його в хаті щотижня весілля або хрестини, – гомоніли сусіди поміж собою та судили Грицая, але самі з великою охотою вчащали на ті нібито весілля та хрестини.
Трохи не щодня дід Грицай ходив до корчми, сам пив і других частував. Все було сидить коло корчми на призьбі, гріється на сонці та балакає з чоловіками, що сідали з ним рядочком на призьбі та ждали могорича од діда. Одні люде одходили, другі приходили, сідали поруч з дідом, щоб побалакать. Розмова тяглася, горілка лилася, доки дідові кишені не спорожнились до самісінького дна. Дід Грицай частенько заходив з бабою Оришкою і до Мотуза, та ще часом і в гарячий робочий час. Мотуз мусив кидать роботу та вітати діда, мусив ставить могорич, щоб піддобриться до його та запобігти в його ласки. Він знав, що дід Грицай доти не піде з двора, доки не нап’ється по самісіньку шию, доки горілка не заб’є йому памороків, доки дід не буде заточуватись та спотикаться на ході.
– Орисю! чи ти пак знаєш, що в нас вже нема ні копійки грошей? –сказав дід Грицай до своєї баби.
– Ой, знаю, знаю. Але не знаю, де б нам грошей достать, – обізвалась баба.
– Треба продати той хліб, що зостався, – сказав дід.
– Авжеж пак! Спродай усе, то потім доведеться ще й з торбами йти по хатах. Оце гаразд!
Грицаєві хотілось горілки, але пити вже не було за віщо. Дід нудився, никав без роботи по хаті, по садку, заходив у пасіку, зачіпав діда Оникія. Оникій огризався або часом і змовчував, знаючи Грицаєві норови. Дід не знав, де дітись з нудьги.
– Ото горенько! Пішов би до шинку побалакать з людьми, та чортма за що горілки купить. Кручусь та вер
434
чусь, мов навіжений. Ото яка халепа трапилася мені. Овва!
Дід страшенно нудився. Він пішов до одного діда сусіди, пішов до другого, посидів, побалакав, але ніхто не дав йому ані чарочки горілки.
– Знаєш що, Оришко! а піду я та причеплюся до Мотуза, щоб дав мені ще з п’ятдесят карбованців. Він же забере після нашої смерті усе поле за якихсь там триста карбованців. Нехай ще трохи доплатить.
– Про мене, й піди та причепись. Мотузи – люде добрі, може, й дадуть тобі грошей, – сказала баба.
Дід аж повеселішав, що так несподівано добрав собі способу достать грошей. Він підняв вгору похнюплену голову. Очі заблищали. Дід аж осміхався до баби, неначе баба стала одразу гарною молодою молодицею.
– Вбирайся, стара, та ходім в гості до Мотуза!
– Щось у мене сьогодні немає охоти швендять по гостях, – обізвалась Оришка.
– Та ну-бо, вбирайся швидше! Ще й комизиться! Надівай юбку чи жупан та й гайда в гості! Швидше повертайся!– говорив дід, бо його вже брала нетерплячка.
– Оце заманулось тобі, неначе в петрівку мерзлого! Швидше повертайся! Так-то старому й повертаться швидко.
Дід кинувся до скрині, одчинив віко, викинув з скрині бабин синій суконний Жупан, достав з жердки бабину білу свиту й був ладен з нетерплячки сам одягать бабу.
– Це тобі заманулось горілки, що ти крутишся, як чорт перед утренею.
– Та ну-бо, швидше! повертається, як та ступа! І вже! Треба взяти з собою й Оникія, щоб веселіше було.
– Нащо він тобі здався? Нехай сидить в пасіці.
– Буде веселіше. З людьми й випити веселіше, і є з ким побалакать: в гурті каша їсться, – сказав дід і дременув з хати та й попростував до пасіки.
Оникій сидів в холодку під яблунею, коло простеленого рядна. На рядні лежала купа сухих вощин. Дід позрізував у вуликах сухі вершечки старої вощини й перебирав її на ряднині, вибираючи свіжішу й білішу вощину, котру він думав наклеювать в улики для роїв на будущий рік.
– Оникію! – крикнув Грицай до пасічника.
Оникій аж кинувся од несподіваного крику.
– Та чого там? – обізвався дід Оникій.
28*
435
– Накинь лишень свиту та ходім в гості до Мотуза. I Оришка піде з нами.
– Та сьогодні ж будень! Які там гості в будень. Мотуз та Мотузиха, певно, роблять якусь роботу, а тут на тобі гостей в хату.
– Та йди-бо швидше! Ще й сперечається. Ти, Оникію, ладен з усім селом сперечаться. Чудний ти чоловік вдався. Вип’ємо по чарці, пополуднуємо, побалакаємо. Всетаки між людьми веселіше.
– Ти ж бачиш, що я діло роблю.
– Та покинь оті вощини. Перебереш і завтра. Іди-бо, йди, бо Оришка жде, та я й діло маю до Мотуза, – сказав дід Грицай.
– Оце мені напасть!–сказав Оникій і підвівся з рядна. – Замолоду був чоловік як чоловік, був господар на все село, а тепер перевівся на Іцькову сучку. П’є та гуляє та ще й мене зводить з пуття, – бубонів Оникій, неначе якийсь здоровий трав’яний коник цвірчав в пасіці.
– Та годі тобі цвірінькать! Накинь свиту та ходім швидше.
Оникій накинув свиту й почвалав слідком за Грицаєм до хати. Баба Оришка ще й досі не вбралась.
– Оришко! чи це ти й досі прибираєшся? Ну та й горе мені з тими бабами! Я б і воза помазав, і воли запріг, і за царину виїхав, доки баба прибереться та причепуриться, – сказав Грицай.
Прийшли вони до Мотуза. Мотуз молотив в клуні снопи на посів. Мотузиха з дочкою та з хлопцями вибирала з снопів пшениці колоски жита, кукіль та стоколос. Вглядівши Грицая й Оришку в воротях, Мотуз аж носом закрутив: треба було кидать роботу і вітати діда. Мотузиха й руки опустила.
– А я оце, Дмитре, до тебе по ділу!–гукнув Грицай до Мотуза через тин.
Мотуз кинув ціп. Мотузиха покинула снопи. Вони годили Грицаєві, як болячці, і мусили кидати роботу та панькаться з дідом. Мотуз запросив гостей до хати. В хаті було душно, як на печі. Сонце звернуло з півдня і шкварило немилосердно, як воно часом шкварить після першої пречистої.
– Ходім на двір та посідаймо в холодку, – сказав дід Грицай, обтираючи рукавом сорочки спітнілого лоба. – Ой, душно ж у хаті, як у пеклі!
436
Мотузиха винесла рядно й простелила в дворі на траві, під тином, з-за котрого позвішувалось гілля старих яблунь. Мотуз зараз послав хлопця до шинку по горілку. Мотузиха винесла полудень і поклала на рядні хліб, поставила полумисок з салом, а другий з сиром. Усі посідали на траві кругом рядна. Поки хлопець вернувся з горілкою, дід Грицай заговорив про своє діло.
– Чи не дав би ти, Дмитре, мені ще з шістдесят карбованців? Оце я так витратився на клуню та на хату, що вже не маю ні шага грошей. Дай, будь ласка, грошей!
– Ой боже наш милостивий та милосердний, – сказав Мотуз і почухав потилицю, – де ж я вам візьму стільки грошей? В мене ж насилу збереться якийсь там десяток карбованців.
– Вже ж зарятуй мене з бабою на цей випадок на який там час. Ти чоловік заможний та грошовитий, нігде правди діти. Кажу тобі, – 'витратився і витрусився до останньої гривні, ні шага за душею нема:, хоч в домовину лягай, – дріботів дід Грицай, а сам все поглядав на ворота, чи хлопець не несе вже горілки.
– Оце, боже мій! Я б душею радий, але де ж мені достати стільки грошей?–говорив Мотуз трохи не крізь сльози.
Мотузиха скривилась і трохи не плакала.
– Позич в кого-небудь. Тебе ж люде знають і поважають. Ти ж чоловік в селі не заздрінний і не обездовірений. Тобі повірять і жиди в шинку, дадуть горілки набор, тобі позичать грошей і жиди, і люде, – говорив дід Грицай, а сам думав: “Ну та й задлявся десь лукавий хлопчище! Не несе та й не несе горілки”.
– Ото! І де він подівав ті гроші?–заскрипів дід Оникій. – Якби мені така сила грошей, я б озолотив би і себе, і свою бабу, і свою приймачку. Чи то ж не диво! Було три сотні карбованців, а тепер вже й нема. Ти, Дороше, мабуть, їси червінці без солі.
– Були та загули!–обізвався дід Грицай. – Отак: сюди тиць, туди тиць, та й розтикав три сотні. Гроші круглі, то й розкочуються, як коліщата. Вже, Дмитре, змилосердься та й достань хоч з півсотні карбованців.
Мотуз похилив голову й думав, де б то достать дідові грошей, в кого б то позичити: чи в жидів, чи в мужиківбагатирів. Він знав, що Грицай прилипне до його, як шевська смола, і сплоха не одчепиться.
437
– Ой-ой! Які то люде на світі бувають: до церкви ніколи не загляне, хіба на Великдень, як паски святять, а до шинку вчащає сливе щодня. Ой господи наш милосердний! Які то люде бувають на світі, – говорив дід Оникій, неначе б то про себе, не дивлячись на діда Грицая.
– Вже й почав скрипіть! Скрипи, скрипи, як той віз з немазаними колесами. – На душі буде легше, – промовив дід Грицай, – і хочеться чоловікові отаке варнягати.
– Еге! добре варнягать. Здається, час би вже й про смерть подумати, – обізвався дід Оникій.
– За всі голови! І пити – вмерти і не пити – вмерти. Лучче пити і вмерти, – промовила веселенька баба Оришка.
– Навчи себе та свою бабу, а не мене, старого. Мене вже вчено й перевчено, – сказав дід Грицай.
– Вчений ти, та недрюкований. Вчили тебе, та мало дрючком били, – сказав сердито дід Оникій.
– Ну, вже й розпустив свого язика, як халяву, – сказав дід Грицай, а сам все поглядав на ворота та думав: “Ну та й каторжний отой хлопець! Не несе та й не несе горілки”.
Незабаром на перелазі майнув брилик. Хлопець ніс пляшку горілки.
– Ну та й забарився ж ти, синашу! Тебе б тільки по смерть добре посилать. Вкинь, Дмитре, стрючок перчиці в пляшку. Перчиця звеселить і пляшку й очі, – сказав дід Грицай.
Мотуз підвівся, щоб достати стрючок перчиці, котра висіла під стріхою, на сонці. Він ненароком кинув очима на тік. Кури вкрили пшеницю, мов чорти грішну душу. Горобці налетіли з садка й напались на пшеницю, як вовки на свиню. Мотуз крикнув, свиснув і послав хлопця до клуні стерегти пшеницю.
– Остогидло мені це сало на полудень; все сало та сало, – почав вередувать дід Грицай. – Я б оце попоїв всмак пряженої яєчні з вишкварками.
– А я люблю яєчню на маслі. Який там смак в тих вишкварках з яйцями. Ні се ні те, – почала й собі вередувать Грицаїха.
Бідна Мотузиха не знала, на чому прягти яєчню для старих вередунів: чи на салі, чи на маслі.
– Ось я зараз звелю своїй дівці, щоб напрягла яєч
438
ні. В мене, хвалить бога, яєчок є доволі. Зараз яєчня буде готова, – обізвалась Мотузиха й гукнула на дочку.
Старі все пили та закушували. Здорова пляшка вже була спорожнена. Мотуз пішов у комору і десь знайшов пляшку настойки. Сусіди, діди та бабки, неначе носом почули через тини та повітки, що в Мотуза п’ють могорич. Одна баба перелізла через перелаз і прийшла нібито позичать ситів; друга баба вирнула з садка; один дід переліз через тин і з’явився, неначе козак з маку. Мотуз просив їх сідати й частував горілкою. В діда Грицая вже зашуміло в голові; баба Оришка ледве володіла язиком та руками. Прийшла Мотузова дочка. Мати загадала їй прягти яєчню як можна швидше. Дівчина напхала повнісіньку піч соломи, набила в миску яєць, підпалила солому в печі, а сама побігла в комору по сало, не зачинивши дверей в хаті. Солома спахнула в одну мить. Полум’я не потовпилось в комин і шугнуло з комина просто в одчинені двері, в сіни. В сінях у Мотуза не було стелі. Полум’я полетіло вгору під крокви. Надворі давно стояла спека й суша. Сухі й гарячі кулики на покрівлі так і палнули одразу. Огонь обхопив все горище. І в одну хвилину полум'я лизнуло під причілок і обняло всю покрівлю. Чорний дим вирвався з-під стріхи вкупі з полум’ям. Огонь загув, засичав, застогнав, а потім зарів. Хата застогнала, неначе опечена й опарена товаряка.
Мотуз оглянувся й охолов. Мотузиха зблідла на виду, як смерть. Оникій закричав. Вони посхоплювались, побігли до хати й почали виноситься. Задзвонили на гвалт. Позбігались люде з усього кутка й кинулись гасить пожежу. Перелякана баба Оришка витріщила очі, потім обперлась позад себе руками, силкувалась встати та й знов гепнула на землю.
– Ой Дмитре мій! Ой покої твої!–мимрила баба Оришка. – А воно тільки: фу-фу-фуі Ой Мотузе мій, ой покої ж твої!
– А воно тільки: пф! пф! пф! – мимрив п’яний Грицай, вилупивши очі на бабу, але й не пробував тікати, бо вже не міг підвестись на ноги.
Декотрі баби, що були тверезіші, повставали з рядна й одійшли набік. Половина з їх не мали сили підвестись і сиділи кругом рядна, повитріщавши очі на пожежу.
– А воно тільки: пф! пф! та й зайнялося, – говори
439
ла баба Оришка до діда Грицая, ще й руками показувала, піднімаючи обидві руки вгору.
– Пф! пф! пф! –запхикав дід Грицай, тикаючи руками вгору.
Люде розривали гачками крокви та лати, скидали на землю. Річка була за огородом. Молодиці бігали з відрами по воду й заливали скинуті палаючі кулики. Коли це схопився невеличкий вітер. Палаюча покрівля неначе дихнула, і дим здоровим клубком покотився на самісіньке рядно. Іскри посипались на рядно, на полумиски та пляшки, на бабів. Баба Оришка підвелась і знов гепнула на землю. Дід Грицай спробував підвестись і теж гепнув. Баби сиділи, неначе перелякані вівці в палаючій кошарі.
Оникій вглядів, що баби сидять і не тікають, і догадався, що вони п’яні. Він прибіг, схопив рядно, згорнув його хапком з пляшками й полумисками, одніс далеченько й кинув через тин у садок. З одіткнутих пляшок полилася горілка й текла крізь рядно.
– Ой боже мій! яка напасть! Одже попечуться на вогні оці гультяї, – крикнув Оникій і кинувся рятувать гультяїв.
Він ухопив бабу Оришку за руки, хотів її підвести, але баба гепнула об землю, наче лантух з житом. Тоді він ухопив бабу за плечі ззаду й поволік через двір. Баба була здорова, багато більша за Оникія. В Оникія було сили, як у комара. Здавалось, ніби комашка вчепилась в здорового жука й намагалась переволокти його через двір. Невеличкий на зріст та малосилий, Оникій тяг, тяг бабу, засапався та й кинув. Баба гепнула на землю.
Збіглися люде й кинулись рятувати Грицая та бабів, їх обсипало зверху іскрами, душило димом. Грицая та бабів побрали за руки та за ноги, повиносили за двір та й покидали під тином. Оникій таки спромігся витягти бабу Оришку за ворота. Баба трохи опам’яталась, сіла на землі, поправила очіпок, позатикала коси під хустку й тільки витріщала очі на пожежу.
– А воно тільки: пф! пф! та й загуло: гу-гу-гу! а потім знов: пф! пф! пф! – плела баба, обертаючись до діда Грицая.
– Ні, ні, ні! не так! ні, ні! – говорив п’яненький дід Грицай, тріпаючи руками, – перше: пш-пш! пш-пш! а потім вже: пфу! пф!пфу! пф!
440
Дід показав руками, тріпаючи ними, неначе лелека крилами, як хоче знятись з болота й летіти вгору.
– Ні, ні, ні! не так. Ти мені не кажи! Я бачила. Спершу пф! пф-ф! ніби запхикало. А потім вже: гу-гу-гу! гугу-гу! Ой Мотузе мій! Ой покої твої!–обізвалась баба Оришка.
– Так, так, серце моє! гу-гу-гу! гу-гу-гу! гу-гу-гу!.. Та й гуде, та й гуде. Ой боже наш милосердний! –плела одна п’яна баба й позіхнула на ввесь рот.
Дід витріщив очі на пожежу. Несподівана пожежа, іскри, дим, попіл – все це здавалось йому якимсь важким сном.
Люде гасили пожежу, а баби та діди все ще показували на мигах, як схопилось полум’я, як воно палахкотіло, їм здавалось, що вони провадять розмову, що одно одному докладно розказує за ту пожежу.
Поки люде загасили ту пожежу, діди й баби протверезились, сидячи під тином, і почали одні за другими розходиться. Встав на ноги й дід Грицай. Оникій звів бабу Оришку, вхопивши її попід руки. Грицай почвалав додому, а Оникій мусив вести бабу Оришку попід руки до самої хати. Баба зітхала, стогнала й сопла, хотіла щось розказувать, але язик її не слухав.
– Згорів Мотуз! Ото диво! Згорів зовсім! Овва! Погано!–говорив дід Грицай, сидячи на лаві в своїй хаті.
– А воіно тільки: пш! пш! а потім – пф! пф! та й загуло: гу-гу-гу! – гугукала баба Оришка, лежачи на полу.
– А де він тепер грошей візьме, коли згорів? От тобі й гроші! Овва! Ота каторжна пожежа! бодай їй добра не було!.. Овва!.. Не дасть теперечки він грошей. Еге, Оришко, не дасть?
– Гу-гу-гу! Гу-гу-гу! так і стрельнуло! Чи ти ба! Іскри летять, та кругом чадить та димить. Пф! пф! пф! пш! пш! – провадила баба, повертаючись на другий бік.
– Ото каторжна пожежа! Бодай їй добра не було і на цім світі, і на тім! – плів старий Грицай.
Другого дня старі повставали з важкими головами та червоними очима. Баба Оришка налапала на полу свій очіпок і хотіла надіть на голову. Вона підвела руки вгору, а руки не підводились.
– Чогось я не підведу рук, не надіну очіпка, – сказала баба Оришка.
441
– Бо, мабуть, в тебе в голові джмелі гудуть після вчорашнього, – сказав дід.
Він надів Оришці очіпок. Баба знайшла свою хустку аж під полом. Хотіла вона підняти руки вгору, щоб зав’язать голову хусткою, а руки не слухали її й опали.
– Ой боже мій! Це ж мені руки ©дібрало! Ой боже мій милостивий! Що ж тепер мені робить? Як мені жити в світі божому без рук? – крикнула баба Оришка.
Баба сиділа на полу й плакала.
– Це, мабуть, од переляку. Це вчорашній переполох одібрав в тебе руки. Ото яке горенько! – сказав дід зітхнувши й задумався.
– А от же тобі то й не одібрало рук з переляку. Це мене господь за щось покарав, та не знаю за що.
– Та я й не дуже перелякався на тій пожежі; тільки був трохи напідпитку, бо все дочиста пам’ятаю. А ти була зовсім п’яна, бо верзла язиком якусь нісенітницю й на ноги не могла підвестись. І навіщо було тобі так багато пить? Вже як допадешся до тієї горілки, то дудлиш, наче голодна свиня помиї з шаплика. От тепер і маєш пам’ятного.
– Оце яка напасть мені! Оце горенько! – бідкалась баба Оришка й силкувалась достати до голови й зав’язать голову хусткою, але її руки були неслухняні і все опадали та зсовувались наниз, на плечі!
Дід зав’язав бабі голову, як умів. Оришка встала, простягла руки вгору, хотіла достать горщик з полиці й не достала. В неї ще не зовсім одібрало руки, а тільки вона не мала сили простягти руки вгору; не могла ні зав’язати собі голову хусткою, ні достать горшки з полиці та миски з мисника.
Бідна Мотузиха стала бабі в пригоді: щодня зранку вона прибігала до Грицая, зав’язувала бабі голову хусткою, мила й вичісувала щосуботи голову, доставала горшки з полиці, лаштувала усю справу до обіду, служила бабі, як наймичка. А коли вона не приходила сама, то присилала свою дівчину помагати бабі.
Баба не перебула й зими; в неї на всеїдні зовсім одняло руки, і незабаром після того вона й богу душу оддала. Зостався дід в хаті один як палець.
442
Ill
Після смерті баби Оришки Мотузиха кільки день приходила до Грицая зранку й варила йому обід, але в неї вдома і своєї роботи було доволі.
– А що, діду! доведеться вам найняти наймичку. Я б радніша вам і топити й варить, але не можна мені кидать своєї хати, – говорила Мотузиха до діда.
– Я й сам бачу, що мені доведеться найнять наймичку, та не знаю, кого б найняти: молода наймичка буде переводить моє добро, а стара буде нездатна до роботи, зимою не ходитиме на річку прати плаття в ополонці.
– Та вже я з дочкою будемо вас обпирати, а вам треба найнять якусь вбогу бабу, – сказала Мотузиха.
– Ой, горе тяжке зостатись на старості літ удівцем! – промовив дід зітхнувши. – То вже, будь ласка, напитуй мені на селі яку стару бабу.
– Візьміть, діду, Хіврю, що живе при синові. Там такі вбогі люде, що й їсти нема чого, – сказала Мотузиха. І вона, вертаючись додому, зайшла до баби Хіврі. Хівря згодилась і стала за наймичку в діда Грицая.
Поховавши свою бабу, Грицай трохи опам’ятався, перестав пити та гулять, може й тим, що настав великий піст, а дідові треба було одговітись.
Настав великдень. Зацвіла весна красна. Дід виставив у садок пасіку, коло пасіки знайшлася робота.
Одцвіли садки. Літо розгорювалось, як сухі дрова в печі. Зазеленіли городи. На городах спахнула зелена бутвина й залисніла, як зелений кришталь.
Одного сонячного пишного дня дід порався в пасіці та в садку. Бджоли гули, грали на сонці, неначе молодиці проворно вештались, готуючи громадський обід. За садком, за вербами в дідовому городі, в березі хтось прав плаття, збиваючи його праником, і співав пісні. Праник ляпав, аж одляски йшли поміж вербами, аж луна лунала в садку, неначе в здоровій порожній хаті. Пісня лилася через верби в пасіку така голосна, неначе хтось стояв за уликами і співав з усієї сили, трохи не над самим дідовим вухом. А праник все ляскав безперестану, аж одляски йшли по пасіці.
“Що воно за проява! Хто це там верещить та ляпає праником, аж в вушах в мене тріщить. До мого городу ніхто не ходить на річку плаття прати, а це щось улізло та
443
й верещить не своїм голосом”, – думав дід, виходячи з пасіки на леваду. Його взяла цікавість подивиться, хто то зайшов в його город прати плаття.
Дід став на сонці, прикривши очі долонею. Незабаром з-за верб вийшла якась молодиця, підтикана до самісіньких колін, молода, повновида та червона, як калина. Вона була не гарна з лиця, мизата й кругловида, з товстими губами; кирпатий ніс був притулений до лиця, неначе картоплина. Але здорові темні чорні очі аж блищали й лисніли, а повні, як пампушки, щоки червоніли, наче два пучки калини. Вона йшла і все лящала пісні і, тільки порівнявшись з дідом, замовкла, блиснула на діда очима й сказала йому “добридень”. Дід задивився на неї, навіть очі витріщив на її свіже лице, що неначе аж пашіло жаром.
– Чия ти, молодице? Щось ти мені не по знаку, – спитав дід в молодиці.
– Авжеж не по знаку, бо я давненько вийшла з Трушок на службу до Києва, а оце тільки що вернулась до батька, – сказала молодиця й крутнула очима раз соб, а другий – цабе.
– Чия ж ти? Як тебе звуть? – спитав дід.
– Я дочка Петра Смолянки, а звуть мене Сиклета.
– То ти Смолянківська! Я пам’ятаю тебе, як ти була дівчиною. За кого ж ти вийшла заміж?
– Та ні за кого, – сказала Сиклета, і од сорому спустила очі вниз, і переклала коромисло з сорочками з одного плеча на друге.
– Гм!.. То ти служила в Києві... Мабуть, дівчатам дуже весело в тому Києві? – обізвався дід.
– Ат! чи весело, чи не весело, а я буду й десятому заказувать, щоб не йшли на службу в той Київ.
Сиклета важко зітхнула й замовкла.
– То ти з дитиною вернулась до батька чи дитину покинула в Києві? – спитав дід, догадавшись, що Сиклета була покритка.
– На кого ж мені покинути дитину в Києві? Прийшла до батька з дитиною та й живу в його. А де ж мені дітись у світі божому. Роблю й на себе, й на батька, – сказала Сиклета.
Сиклета ще раз перекинула коромисло з платтям з плеча на плече, неначе гралась з ним, блиснула на діда очима, крутнула ними на один бік і на другий і промовила:
– Прощайте, діду!
444
– Прощай, небого! – одказав дід і не зводив з молодиці очей, доки вона перейшла через невеличку леваду, майнула попід хатою і пірнула в гущавину садка, неначе втопилась в зеленому гіллі слив та вишень.
Дід все дивився на її високу та тілисту постать, доки вона не зникла з очей.
“Ну та й брава ж молодиця! Пройшла з коромислом попід хатою, неначе віз з снопами проїхав”, – подумав дід і пішов до пасіки, прицмакуючи губами.
Дід Грицай взяв струга та сокиру й заходився майструвать коло старих уликів, приставляв нові дна до старих уликів, поновляв снози, а в його з думки не виходила червоновида Сиклета. Він підвів очі, а вона все ніби стояла за пасікою на стежці з коромислом на плечах і дивилась на його здоровими чорними облесливими очима. Дід кинув очима на верби і знов неначе перед його очима зачервоніла калина через рідке вербове гілля. Йому здавалось, що за тими вербами знов залунає здоровий Сиклетин голос.
Дід знов заходився вистругувать снози. А червоні Сиклетині щоки знов заманячіли перед його очима між білими тонкими снозами. Він глянув на хату: попід білими стінами неначе посовувалась огрядна, плечиста Сиклета й пірнула в зеленій гущавині.
– Пху на тебе, сатано! – аж плюнув дід набік. – Оце вчепились до мене оті червоні щоки та чорні очі, неначе раки вп’ялися в мене клешнями.
Дід знов заходився стругати, і сам незчувся, як замугикав старечим голосом якоїсь пісні. Він швидко опам’ятався.
– І верзеться же отаке старому! Ще й пісні затяг! Добре, що Оникій не чує, а то й цей вчепився б та вп’явся у мене, як рак клешнями. Оце яка напасть, та ще й “а старості літ! Одчепися од мене, сатано!
А сатана не одчеплювалась і все тривожила та ворушила дідові думки, дідові очі, неначе перед ним літали й дзижчали кусливі спасівські мухи і сліпцем лізли йому в очі.
Другого дня була неділя. Дід Грицай не пішов до церкви. Як тільки люде вийшли з церкви, баба Хівря подала обід. Дід пообідав, вийшов і сів на призьбі.
Літо розорювалось. День був сонячний, пишний, гарячий. Сонце заливало золотим маревом леваду, садок, верби та городи. На сукупних городах зацвіли соняшники,
445
неначе на зелену бутвину посипались з неба невеличкі сонечка й засипали городи жовтими кружалками, схожими на сонце. Трав’яні коники аж тріщали в траві. Соловейки аж лящали в вербах. Десь далеко кувала зозуля, і її м’яке, але гучне кування було чути між свистом, криком та щебетанням пташок. Гаряче й вогке повітря вливало в тіло силу, здоров’я, веселило серце. Дід почвалав через леваду і став коло річки. Дивиться він, через городи, помаленьку, тихою ходою посувалась, неначе пливла, якась молодиця, попід руки потонувши в зеленому листі кукурудзи. От вона вийшла на борозну і неначе попливла між пшінкою, між картоплею та маком, вся червона, в червоній хустці з довгими білими торочками, в червоній з чорними дрібчастими квіточками юбці, в червоній довгій спідниці. Спідниця розпустилась до самого долу. Молодиця неначе тягла червоний поділ по буряках та моркві. Сонце обливало її зверху донизу. Червоний убір аж палав на сонці. Здавалось, ніби якась червона квітка вихопилась з зеленої огородини й зацвіла й закрасила усі огороди.
“Що воно за проява манячить отам на городах! – подумав дід Грицай, слідкуючи очима за тією проявою. – Та яка червона! А спідниця аж волочиться позаду, неначе в городянки або в панни”.
А та проява все йшла наниз до річки і наближалась до верб, минула коноплі й пішла стежечкою понад берегом, лузаючи насіння. Порівнявшись з дідом, вона повернула до його голову й поздоровкалась.
– Чи це ти, Сиклето?–спитав дід, прикривши очі долонею і придивляючись до Сиклети через річку.
– Я, дядьку! – сказала Сиклета і спинилась.
Дід несамохіть задивився на неї, стоячи на самому березі вузенької річки. Сиклета, червона на виду, вся в червоному убранні, в червоному намисті, неначе горіла серед зелених верб та кущів, неначе серед зеленого листя схопилось червоне полум’я.
Оце яка ти вся червона! Навіщо ж ти так низько спустила поділ, що аж по траві волочиться? – спитав дід.
– Бо мене так в Києві навчено, – обізвалась Сиклега й крутнула головою так, що білі й червоні довгі торочки кругом хустки заколивались і черкнулись об її широкі плечі.
– Нате вам, дядьку, насіння! – гукнула Сиклета з-за верби. – Я бачила, що в вас ще усі зуби цілі.
446
– То й давай! Ти думаєш, не лузатиму? Ще втну, бо зуби добрі маю, – обізвався дід.
Сиклета засміялась і кинула півжмені насіння в воду. Насіння розсипалось по воді. Прудка річка понесла його й прибила до берега. Качки кинулись ловить насіння. Вода крутила качками на всі боки, неначе гралась ними, мов цяцьками. Дід примітив, як в Сиклети блиснули з-під товстих червоних губів широкі, як лопатні, але рівні й білі зуби.
– Куди ж це ти йдеш? Чи не на музики?– спитав дід Грицай.
– Ні, не на музики, бо й музик нема коло корчми. Йду до дівчат гуляти, бо я ні вдова, ні заміжня, то й гуляю з дівчатами.
Сиклета заспівала, пірнула в зелені кущі іверболозу й зникла за коноплями, тільки голос її йшов луною довгодовго, доки не затих.
“Ну та й здорова та поставна молодиця! І мизатенька, і кирпата, але червона, як калина”, – думав дід, вертаючись до хати через леваду. А в очах в його все миготіла червона огрядна Сиклетина постать, неначе поперед його палало кучеряве полум’я.
“Ну та й молодиця! Оце яка спокуса! Овва! Ну та й цяця! Хоч залицяйся або женихайся! Пху на тебе, сатано!”
Дід плюнув на один бік, потім на другий і увійшов в темні сіни. Одчинив він сінешні двері, в темряві знов перед його очима неначе спахнуло серед сіней червоне полум’я. Дід увійшов у хату, сів на лаві й задумався так, що аж баба Хівря це примітила. Посидівши, подумавши, дід взяв шапку, надів синій суконний жупан, пішов до шинку й сів на призьбі, щоб розважить себе, заговорить, цебто горілкою запити те червоне полум’я, що миготіло перед його очима.
Якось на тижні, через три дні після того, дід Грицай порався в пасіці. Бджоли були готові роїтись, і Грицай вже запросив до себе за пасічника діда Оникія. Оникій переглядав улики. Грицай вештався по пасіці без діла. Несподівано над річкою за вербами голосно застукав праник. Дід Грицай насторочив вуха.
“Ну та й внадився якийсь праник в мій огород! Чи це той праник, що й передніше ляпав, чи ні? – подумав Грицай. – Сиклетин праник неначе лящав тонше, а цей стукає
447
товще. Ба той самий... ба ні! Цей праник трохи хрипить, неначе з розколиною... Той був голосніший”.
Цікавий дід почував, що праник його трохи стривожив. Він помаленьку, тихою ходою вийшов з пасіки, попрямував до річки, закрався й крадькома виглянув з-за верб на берег. В березі Сиклета вмочала полотно, кидаючи довгі шматки до самої середини річки й збираючи його собі під ноги на плисковатий камінь. Знов затріщав праник. Дід виглянув з-за верб і вглядів Сиклету.
– І щоки червоні, і ноги червоні, неначе у молоденької гуски, – промовив дід нишком.
Сиклета збила полотно, поклала шматки на коромисло й наблизилась до діда. Грицай поздоровкався з Сиклетою й витріщив на неї очі. Сиклета на одну мить спинилась коло діда, переклала коромисло з одного плеча на друге. Коромисло з шматками полотна крутнулось на її широких плечах, неначе почеплені на бантині терези з двома шайками. Вона блиснула на діда очима й тихою ходою пішла, неначе попливла, по леваді, поминула хату й сховалась в гущавині. Дід стояв і не зводив з неї очей, доки вона не зникла в вишнях.
–  Цц!аж цмакнув дід, вертаючись до пасіки. “Ну та й молодиця! і здорова, і плечиста, і червоновида, як маківка”, – думав дід, никаючи без роботи по садку од кутка до кутка.
Другого дня дід вийшов у садок, і в його несамохіть самі вуха насторочились. Він прислухався, чи не стукотить праник в вербах у березі. Але праник не стукотів. В березі було тихо, навіть пташки не щебетали, неначе змовились не щебетать, щоб дідові було чутніше. Дід порався у садку, вештався по пасіці, а в його самі вуха чогось прислухались, чи не заляскає праник в березі, чи не залунає голос між вербами. Але праник не тріщав, пісня не лунала.
“Не прийшла вмочать полотна... – подумав дід Грицай. – Ото лукава молодиця! Як прийде в берег, то неначе мій садок повеселішає. Чом це вона сьогодні не прийшла? Чом це вона не звеселила мого садка... і мене?”
Другого дня вранці дід Грицай вийшов з хати, став на сінешньому порозі, а його вуха знов насторочились, неначе прислухались, чи не ляскає праник в березі, чи не розлягається пісня в вербах. Дід аж здивувався, що в його ворушаться такі думки.
448
“Що це за напасть така! Тривожить мене Сиклетин праник, неначе парубка тривожить брязкання бубона на музиках. Пху на тебе, сатано! Хоч йди на музики до корчми, – думав дід, стоячи на порозі та насторочивши вуха. – Як вийду в садок, то так і хочеться почути, чи не ляскає праник в березі. І на бісового батька здався мені отой праник!”
Дід вернувся в хату. Але Сиклетин праник все одгукувався в його вухах. Минув ще день, минув і другий. Сиклета не приходила в берег. Третього дня діда Грицая неначе якась сила потягла до перелазу. Він став коло перелазу й оглядав вулицю, що простяглася до самого краю Осередку й врізувалась кінцем поміж вербами просто в широке плесо, в котре стікались за Осередком обидві течії. Дід виглядав Сиклети, а Сиклети на вулиці не було видко. Він сів на перелазі і втирив очі в широке блискуче плесо води. Вода лисніла між вербами. На бистрині блискучі скалки неначе бігали по воді, блищали, лисніли, миготіли, перескакували одна через другу, неначе грали в хрещика. Гуси та качки гойдались на бистрій хвилі, неначе їх хтось підкидав вгору, неначе вони танцювали метелиці. А Сиклети нігде не було видко.
В діда майнула думка найняти собі Сиклету за наймичку.
“Матиму веселу, проворну й гарну наймичку. Аж гарно буде подивитись. З старою Хіврею мене аж нудьга бере за серце. Моя небіжка Оришка була весела й хату мою звеселяла, а це якась стара чупойда! насилу повертається оте одоробало по хаті, та тільки кахикає, та бухикає, та сопе, а прийде вечір, то все стогне. Надокучив мені й Орищин стогін. Я люблю, як у хаті регочуться. Найму я собі веселу наймичку”.
А Сиклети не було видко на вулиці. Дід підвівся, став на перелазі і все виглядав. За тином, в городі в сусідів підсапували картоплю дві політниці. Одна політниця примітила, що дід так довго сидить на перелазі, підвелася й довго дивилась на діда. Дідові чогось здалось, що та політниця догадується, чого він сидить на перелазі і кого він виглядає. Дід кинув оком через вулицю. І там коло хати йшла баба з горщиком в руках, примітила діда, спинилась і довго дивилась на діда. Дідові чогось здалось, що й та баба догадується, чого він так довго сидить на перелазі і кого він виглядає.
449
“І повитріщали тобі очі на мене! Неначе зроду мене не бачили!” – подумав дід і пішов тихою ходою до хати.
Цілий тиждень не з’являлась Сиклета в дідовій оселі, не приходила на берег. Діда брала нудьга за Сиклетиним праником.
В неділю вранці, по обіді дід вийшов з хати й сів на призьбі. Він думав, куди б то сьогодні піти: чи до Мотуза в гості, чи до корчми, щоб трохи себе розважить, побалакати з людьми і випить по чарці. Незабаром вийшла з хати й баба Хівря. Вона вгніздилась на призьбі поруч з Грицаєм і почала балакать то про се, то про те. Дід вряди-годи обзивався до Хіврі словом, думаючи свою думку. Хівря говорила й кахикала: скаже слово та й кашляне раз, скаже друге та й кашляне двічі. Дідові вже остогидло те кахикання. Він хотів вже надягти на рукави жупан і майнути до Мотуза. Коли несподівано перед його очима на городах заманячила червона постать, неначе хто запалив на картоплі багаття. Дід догадався, що то йшла Сиклета, і раптом підвівся з призьби, неначе аж підскочив. Але йому стало ніяково перед Хіврею. Він знов сів на призьбі, а очі так і вп’ялися п’явками в ту червону постать.
Сиклета помаленьку посовувалась межею, далі неначе пірнула в вишнику, а потім знов вирнула між соняшниками, пішла наниз до Раставиці й сховалась в вербах. Дідові забажалось піти до неї в верби й запросить її до себе за наймичку. В його аж жижки задрижали, але він глянув на Хіврю і втихомирився.
Незабаром в дідовій леваді між вербами зачервоніла Сиклетина хустка на голові, потім заманячив поділ червонястої спідниці десь з-під густого нахиленого гілля, а потім з-за низеньких вишень висунулась уся Сиклетина постать і засяла на всю зелену леваду. Сиклета пішла стежечкою через леваду, тихою ходою пройшла проз дідів погрібник, порівнялась з дідом та Хіврею і сказала їм “добридень”. Дід насилу вдержав язика: так йому хотілось спитати в Сиклети, чи не найнялася б вона в його за наймичку. Але поруч з ним сиділа Хівря: йому ніяково було при Хіврі годить Сиклету собі за наймичку.
– Чи ти ба, як розпустила спідницю, неначе павич хвоста! Батько напозичався в пана грошей на одробіток, насилу настачає хліба на сім’ю, а доня волоче хвоста по
450
траві. Ой господи! Не пустила б я своїх дочок на службу в Київ зроду-звіку!– сказала баба Хівря.
Але старий Грицай навіть не слухав, що говорила баба Хівря.
“Чого це Сиклета никає коло моєї садиби? Чогось їй треба. Може, вона й сама думає пристать до моєї хати”, – подумав дід, вставши з призьби й натягаючи рукави жупана на кремезні руки.
Дід пішов до Мотуза в гості. Він вийшов на вулицю й думав наздогнать Сиклету, але Сиклета десь зникла на городах у садках, приставши до дівчат.
Другого дня дід вийшов у садок і насторочив вуха. Між вербами незабаром затріщав праник. Дід аж зрадів і почимчикував в берег. Сиклета стояла на камені й збивала полотно. Дід приступив до неї й поздоровкався.
– Чом це тебе так довго не видко було в березі? – спитав дід в Сиклети.
– Бо я цілий тиждень ходила на буряки бити риски; ще на минувшому тижні загадували на селі збивать борозни на буряках, – обізвалась Сиклета, держачи в руках праник і розставивши руки.
– Чи не найнялась би ти в мене за наймичку? Хівря вже стара, не здужає зимою на річку ходить з платтям, не здужає золійники носити до жлукта, не одзолить добре сорочок, а пере ніби сухоперки; а я люблю, щоб сорочки були добре випрані, щоб були білі, як папір. Хівря не увинеться з тим топлінням, варінням, шиттям та полоттям. Відомо, стара людина.
– Добре, діду!–обізвалась Сиклета, а в неї очі аж засяли. Вже давно в неї була думка стати в Грицая за наймичку. Вона сподівалась, що дід прийме її на службу з малим хлопцем, бо інші багатирі не приймали її на службу з хлопцем. Маючи це на думці, Сиклета задля того й занадилась в Грицаїв садок, щоб у березі прати плаття...
Сиклетин батько був дуже сім’янистий чоловік, та ще й до того небагатий. Старші його діти вже підростали, але в його було чимало й своїх дрібних дітей. З’їжа була велика: хліба було обмаль. Сиклетин батько насилу настачав хліба на свою велику сім’ю; він хотів найняти в кого-небудь Сиклету за наймичку. Сиклета розвідала про діда Грицая й почала вчащати в його город, нібито на річку. В неї вже давно була думка підлеститься до діда й найнятись в його за наймичку.
29*
451
– Але мені перше треба спитать в батька та матері, – сказала Сиклета до Грицая
– Авжеж спитай! Порадься з матір’ю та й приходь з нею. Може, й зійдемось за ціну.
– Тільки, діду, я загодя скажу, що в мене є невеличкий хлопчик. Я не знаю... як воно буде... Я хлопця не покину в батька.
– Та твоє хлоп’я небагато заважить, небагато переїсть в мене хліба, – сказав дід. – Приходь з матір’ю хоч і зараз. Я одправлю бабу Хіврю.
Сиклета попрощалась і пішла тихою ходою, похиливши голову й думу думаючи. Дід Грицай вернувся в пасіку.
– Гм... гм... – заскрипів дід Оникій, – оце чорт його й видав. Залицяється до червономордих молодиць без сорому серед дня...
– А хоч би й залицявся? Хіба старому не можна залицяться?
– Не можна!.. Ще старе луб’я й на вулицю піде вкупі з парубками. Гм, хм!–аж чмихав дід Оникій на всю пасіку.
– Чмихай, хмихай! а старе луб’я візьме та й ожениться, ще й Оникія попросить в бояри.
– Заманулось у петрівку мерзлого. Хм, хм! І вдасться ж тобі така людина! Візьме та й здуріє на старості літ. Дуже вже ти став баский, як Оришка померла.
– Скрипи, скрипи! Я був баский і замолоду, баский я й на старості літ, не такий, як ти. Як розбасуюся отут в пасіці, то й тебе вбрикну і улики поперекидаю, – сміявся Г рицай.
– Басуй, басуй, доки тебе не приборкає, – сказав Оникій, сплюнув та й замовк, насупивши брови.
– То так тобі здається, що я басую, бо ти сам вже геть-то не баский, мов стара курка. Ти вже й справді став старий та ще й недобачаєш; тобі на очі вже полуда впала, – обізвався дід Грицай.
– Бачу я добре і через полуду! Не зовсім ще я осліп, – сказав Оникій і замовк.
Надвечір Сиклета прийшла з матір’ю до Грицая. Грицай найняв Сиклету за наймичку і згодився, щоб Сиклета взяла з собою й маленького сина Петруся. Сиклета була рада, аж сміялась.
“Отепер я в діда в хаті й наймичка, й господиня. Над
452
моєю шиєю не виснутиме хазяйка, не гарюкатиме та не гризтиме мене щогодини”, – подумала Сиклета.
Другого дня Сиклета, зваривши обід, заходилась порядкувать в хаті: вимазала й вибілила хату, пошпарувала піч та припічок, помила образи, повишкрібала лави та стіл, за образи позатикала свіжі ласкавці та васильки. Робоча, жвава, метка, проворна зроду, вона поприбирала, повимивала, повичищала все чисто в хаті в одну мить. Блиснуло вечірнє сонце в віконця, хата аж засміялась.
“Ну та й проворна ж та хазяйновита оця молодиця!” – думав дід Грицай, поглядаючи скоса на Сиклету, як вона проворно та швидко вешталась по хаті коло роботи.
– Дядьку! це ви дохазяйнувались до того, що в вас в оселі нема ні собаки, ні кішки. Аж чудно якось, що надворі собака не гавкає, а в хаті кішка не нявкає. На мишей і страху нема! бігають по хаті серед дня. Достану я цуценя та кошеня. Буде Петрусеві забавка. Петрусь буде гратись з кошеням, – сказала Сиклета.
– Коли хоч, то й достань. Нехай тобі собака гавкає, а кішка нявкає, бо мені про це все байдуже.
– Дядьку! в вас у дворі свиней нема й заводу. Чом ви пак не купите зо два підсвинки? Хвалить бога, у вас є й висівки, й полова, й межисідка, а в комірці стоять і одвійки, і од’ємини: є з чого надерти дерті, буде чим годувати поросята. А к різдву можна буде виростить і вигодувати кабанця, – сказала Сиклета.
– Про мене, піди по кутку та розпитай, може, й знайдеш двоє поросят або кабанця на годівлю, – сказав дід.
Незабаром Сиклета достала й кошеня, й цуценя, купила два підсвинки. Петрусь грався з котеням та цуценям. Знайшлася йому забавка.
Розумна й добра, але хитра й облеслива, Сиклета швидко постерегла дідові норови і підійшла під його смак. Вона годила йому, розпитувала, яку він любить страву, який він любить хліб – чи кислуватий, чи солодкий. І таки догодила йому: варила кашу круту, обмішувала пересмаженими вишкварками, щоб хрущали в роті, варила кислуватий борщ, пекла кислуватий хліб, котрий сама насилу бгала в рот, бо не любила кислого хліба.
“Ну та й добра ж наймичка оця Сиклета! зараз постереже, в чому мені недогода або догода!” –думав дід.
В дідовій хаті стало веселіше, неначе червоновида Сиклета закрасила собою хату й звеселила стіни й кутки.
29-417
453
Петрусь бігав по хаті, грався з котеням, щебетав, пустував. Дід дуже полюбив маленького Петруся, любив брати його на руки, садив його собі на коліна і пестив його, і грався з ним, як з котеням.
– А в діда борода з конопель, – белькотав Петрусь і брав рученятами діда за бороду й плутав її на всі лади.
– А вуса в діда з чого?– питав дід в Петруся.
– А вуса з клоччя, а брови з щетини, – лепетав малий веселий хлопець.
Дід реготався й цілував малу дитину в замурзане лице.
– Веселий твій Петрусь вдався, певно тим, що київський, – жартував дід з Сиклетою.
– А ти, сину, любиш діда?– спитала Сиклета збоку. – Чи дід гарний?
– Авжеж гарний, бо кудлатий, як наше кошеня, – промовив Петрусь.
– А вуса в діда гарні?–спитав Грицай в хлопця.
– Ні, не гарні, такі товсті, як хвости в цуценят.
Дід зареготався на всю хату.
– Ну та й втішний же твій Петрусь! Він в тебе вдався, – сказав Грицай.
В веселій хаті, з веселими людьми весело й жити. Дід Грицай повеселішав і вже не так часто тягався по корчмах та по гостях. Він таки виканючив у Мотуза ще півсотні карбованців. Мотуз крутився, вертівся, одпрошувався, але таки мусив позичить грошей в одного багатиря й оддав Грицаєві. Дід потрошку вряди-годи переносив їх до корчми.
В кінці літа, одного дня, вранці, Сиклета поралась коло печі. Дід Грицай довго дивився, як вона то нахилялась, то підводилась, кидаючи крутини соломи в піч. Сиклета гнулась, випрямлювалась, знов нагиналась, неначе тонка верба коливалась на вітрі. Дід задивився на неї, а далі промовив несподівано, неначе його слово зірвалось, як з кілочка.
– Сиклето! чи ти підеш за мене заміж, як я буду тебе сватать?
Сиклету неначе хто впік огнем. Вона випросталась на ввесь свій зріст і вирячила на діда свої здивовані чорні очі. Її очі з того дива аж побільшали. Дід стояв, кліпав сірими очима і ждав одповіді, осміхаючись. Сиклета дивилась на дідові м’які рожеві щоки, котрі од сміху ніби
454
посунулись під самісінькі очі, дивилась на його ясні сірі очі, на веселі уста під вусами. А перед її очима несподівано майнув Київ, блиснули чиїсь пишні карі очі, зачорніли броіви, засміялись червоні молоді уста з-під чорних довгих вусів. В серці спалахнула давня любов, неначе на Сиклету повіяло гарячим духом літнього дня, пропаханим васильками та м’ятою, неначе в хмарний день несподівано блиснуло з-за хмари сонце, облило землю світом і теплом. Всі ці думки блиснули в неї в голові в одну мить, як блискавка: блиснули й згасли.
Сиклета стояла й мовчала. Дід спитав вдруге.
– Чи пішла б ти за мене заміж, якби я тебе сватав?
Сиклету неначе хто різнув по серці ножем. Солодкі,
пишні, як літній день, згадки про давню любов несподівано змінились на гіркий полинь: тіло неначе пройняв
мороз, пройняв наскрізь до самого серця; але вона ненароком кинула очима на свого Петруся. Подивилась і зітхнула.
“Петрусь матиме хату й грунт... – подумала Сиклета, – треба йти заміж за діда. Дід старий, підтоптаний, але веселий, моторний, непротивний”.
– Я, дядьку, не удова; я батька маю. Спитаю передніше поради в батька та в матері, – сказала Сиклета й спустила очі додолу.
– То й спитай. Ти, Сиклето, так мені догодила в усьому, як ніхто мені не догодив ще ніколи. Ти вмієш спекти й зварити по моєму смаку; ти така хазяйновита, що кращої для себе хазяйки я й не знайду.
– Бо мене вчили в Києві й пекти, й варить, – тихо обізвалась Сиклета. – А чи одпишете на мене й на мого Петруся свою хату й грунт?– спитала Сиклета проворненько й облесливим, солодким голосом, не дивлячись дідові в вічі.
– Атож! Я ще за своєї жизності одпишу в духовниці на тебе й на Петруся хату, й грунт, і пасіку. Як помру, матимеш з сином притулок. А мені треба хазяйки. З наймичок мало користі. Біжи спитай батька та матері хоч і сьогодні, – сказав дід і вийшов з хати.
Сиклета кидала крутини з соломи в піч, а в неї по щоках покотились сльози.
“Ой карі очі, чорні брови! жаль мені за вами. І була вже забула за вас, та знов згадала. І не забуду вас, доки й мого віку, бо раз на віку була я щаслива. Минуло моє
29*
455
щастя, таке пишне та недовге. Доведеться йти за діда заміж. Хоч принаймні матиму з сином пристановище”.
Дід Грицай пішов у садок. В його заворушилось в серці почування веселе, навіть молоде. Старому заманулось балакати, жартувать, випить всмак в компанії й побалакать з людьми в веселому товаристві. Грицай углядів діда Оникія за вишнями. Йому заманулось трохи подражнитись з поважним дідом.
– Оникію!–гукнув Грицай.
– Та чого там!–обізвався понурий Оникій.
– А ходи лишень сюди! Щось маю казать.
– Та чого там! Чи вже приступає до тебе, чи що?
– Та вже й приступило, – сказав дід Грицай. – Оникію! Чи ти знаєш, що я оце женюся!
– Цур дурня! Ще що вигадай! Перехрести лишень свого лоба!– обізвався дід Оникій, виступаючи з-за вишень на галявину.
– І їй-богу, і присягай-богу, що женюся. Вже й молоду напитав.
– Та це ти дражнишся зо мною! Я тобі не собака, щоб ти зо мною дражнився. А коли тобі припала охота дражниться, то ондечки лежить на призьбі Сірко: біжи та й смикай його за хвіст, а він буде тобі гарчать.
– Та яке там в іродового сина дражніння! Я тебе просю за старосту. Будь ласкав! підіть з Мотузом за старостів до моєї молодої.
– Де ж ти собі напитав бабу? Чи таки в Трушках, чи в Шамраївці, чи, може, аж у Білій Церкві?– спитав Оникій.
– Яку там бабу! На вражого сина здалась мені баба! Нехай вже тобі буде баба. Я сватаю молоденьку молодицю, червону, як калина в лузі.
– Пху на тебе, сатано! Тобі час би вже про домовину та ладан дбати, а він тобі он що!
– Яку там домовину! Ще й потанцюєш з своєю бабою в мене на весіллі. А вже весілля встругну на все село! Ший, Оникію, сап’янці і собі, й своїй бабі. Хоч-не-хоч, а мусиш прислужиться мені: підеш за старосту.
– Верзи, верзи на свою обихідку! Може, на душі полегшає, – сказав Оникій і сховався за вишнями.
Ввечері того-таки дня, впоравшись у хаті, Сиклета побігла до батька й розказала батькові й матері, що Грицай її сватає. Батько й мати зраділи.
456
– Я допоминалась, щоб Грицай одписав на мене хату й грунт. Як не запише на мене хати й левади ще за живоття, то я за його зроду-звіку не піду. Він обіцяв одписать на мене хату й грунт, ще й пасіку, – сказала Сиклета.
– Ще й пасіку?– аж крикнула мати.
– І пасіку обіцяв одписать, – сказала Сиклета.
– І то добре!–сказав батько. – Він не лихий чоловік, ще й при здоров’ї, хоч і любить бенкетувать.
– Ти, дочко, причепись до його, щоб він тобі одписав і поле, – сказала мати, – в його поля доволі, а поле здасться Петрусеві. Бо де ж Петрусь знайде собі поле.
– А справді добре було б, якби він одписав мені й Петрусеві поле, – сказала Сиклета.
– Гляди лиш, щоб не переборщила. За поле вже заплатив Мотуз, хоч і не всі гроші. А як ти будеш намагаться за поле, то Грицай надумається та ще й одкинеться од тебе. Вже потім, як вийдеш за його заміж, підійди до його підступом, хитро та мудро, то, може, він і на Мотуза не подивиться, і поле тобі одпише. Тим часом матимеш хату й грунт. Матимеш притулок, і син твій не буде безпритульний. Матиме за що зачепиться.
Сиклета задумалась. їй забажалось загарбать і дідове поле для свого безталанного Петруся.
Через тиждень дід Оникій мусив-таки йти за старосту до Сиклетиного батька. Дід Грицай ще перед вінчанням одписав Сиклеті й Петрусеві хату, грунт і пасіку і повінчався з Сиклетою, невважаючи на те що вона була покритка та ще й накинула сина дідові в хату.
– Оженився дурний та взяв біснувату, та не знали, що робить – запалили хату, – приказували люде, прочувши за дідове весілля.
Одначе з Сиклети вийшла зовсім не біснувата жінка, а добра хазяйка в дідовій господі. Вона була робоча й хазяйновита, робила не покладаючи рук, дуже добре доглядала дідового хазяйства. Після весілля дід Грицай перестав пити та швендять по гостях та по корчмах. Але перегодя його знов потягло до гулянки: знов почали збираться до його старі гулячі діди та баби. Сиклета й словечка не говорила дідові, служила йому, слухала його й корилась. їй все здавалось, що вона дідові не жінка, а наймичка, що вона вибула рік в діда на службі, стала на другий, добуває другого року, а потім ще набуває зайві
457
тижні на службі, та все служить, та ніби набуває року, котрому й кінця нема.
Сиклета насилу звикла звати діда на ймення: все звала його дядьком, викала на його, доки дід не розсердився на неї й не звелів звати його Дорошем і тикати на його.
Минуло два роки. Сиклета вірно служила дідові, годила йому в усьому, не сказала йому ні одного докірливого слова. Коли дід був сердитий або приходив додому п’яний та починав вередувать, вона змовчувала, зціпивши зуби, поки дід не переставав гримать. Вона знала дідові норови, знала, що дідові ні в чому нема впину, що дідові своя воля волить. Третього року після весілля дід занедужав, полежав неділь зо дві й швидко одужав. Сиклета побачила, що настав час говорить з дідом за поле. Раз по обіді, як Дорош випив кільки чарок горілки з сусідами, а сусіди розійшлись, Сиклета причепилась до діда.
– Дороше! навіщо ти оддав поле Мотузові?
– Бо грошей треба було, то й оддав, – сказав Грицай.
– Ти старієшся, а мій Петрусь росте. В мене поля ні клаптика. Одпиши ти своє поле за живоття на мене й на Петруся. Ти знаєш, як тепер стало скрутно з землею.
– Буде Мотуз сердиться на мене, буде клясти. Якось ніяково мені, – сказав дід.
– Нехай кляне. Буде він тебе клясти, як тебе на світі не буде: не чутимеш, – сказала облесливо Сиклета.
– Правда, що ти мені служила й догоджала, як ніхто в світі мені так не годив. Оце я виманив в Мотуза ще п’ятдесят карбованців, а він сказав, що вже більше не дасть, що він вже й переплатив мені за те поле.
– Авжеж! От і переплатив! Тепер люде беруть наспіл поле не з половини, а з третини. А Мотуз і досі оре твоє поле з половини. Чи він же програв? Не один десяток карбованців він заробив з твого поля.
– І то правда. То й одпишу тобі, і не так тобі, як Петрусеві, бо я його люблю, як свого сина.
– То не гайся ж та й одпиши поле зараз-таки, бо ти все нездужаєш. Колись несподівано помреш, а я зостанусь сиротою, – сказала Сиклета.
Дід і справді не довго гаявся: він пішов до писаря, дав йому хабара. Писар написав духовницю, сам підписався за свідка, попросив ще одного свідка. І той за гроші підписав засвідчення. Грицай поїхав до Білої Церкви до нотаріуса; нотаріус засвідчив духовницю. Все було зроб
458
лено як слід, по закону. Дід оддав духовницю Сиклеті; Сиклета доручила бомагу своєму батькові.
Дід Грицай пожив ще рік і помер.
– Ну тепер, хвалить бога, Грицаєве поле буде моє! – сказав Мотуз до жінки і пішов до волості з бомагою за пазухою. У волості він вже застав Сиклету й Сиклетиного батька.
– Опізнився, Мотузе, з бомагою!–обізвався писар з-за стола. – Грицай одписав ще за жизності своє поле своїй жінці Сиклеті: ось його й духовниця.
Мотуз остовпів і не міг і слова промовить. Очі неначе згасли, голос неначе якась сила одібрала, в його ніби одняло памороки.
– Як же це воно буде? Я ж йому заплатив за поле грішми? Хто же мені верне мої гроші? Я чоловік небагатий, негрошовитий; через те поле я напозичався в людей. Як же воно буде?– бідкався Мотуз.
– Як знаєш, так і роби. Грицай написав духовницю, а духовниця все одно, що й закон, – обізвався писар з-за стола.
– Я свого не подарую, буду жалітись у суд, буду позиваться. Для мене буде вже надто кривдно. Яка ж це правда на світі!– говорив Мотуз, скоса поглядаючи на Сиклету; в його очах світилась така ненависність до Сиклети, що, здається, він був ладен кинуться на неї і задушить її.
Сиклета навіть не дивилась на Мотуза. В неї вид аж сяв, аж сміявся од радості.
– Ну та й лукавий же чоловік, отой Грицай! скривдив Мотуза ні за що ні про що!– аж загули на селі люде.
По селі загомоніли: пішла по селі опорока на Грицая за його лукавий вчинок.
За Грицаєве поле схопилась лайка, змагання, трохи не бійка, неначе над дідовою могилою схопилося полум’я, підняло пожежу на кутку і підпалило й Мотуза, і Сиклету, і далеких дідових родичів. Десь знайшлися й об’явились Грицаєві родичі: якийсь його небіж вдругих і другий
небіж втретіх. Сам Мотуз докопався, що Грицаїв дядько держав його рідну тітку, а Мотузова дядина доводилась родичкою бабі Оришці. Мотуз пішов до священика й навіть достав усі виписи з метрики і забрав метричні засвідчення про своїх дядин та тіток.
І Мотуз, і далекі Грицаєві родичі – усі кинулись до
459
одного писаря в близькому містечку, щоб він писав прошения в суд за Грицаєву землю. Писар писав усім бомаги та набивав кишені грішми. Сиклета подала духовницю в суд, щоб землю затвердили за нею й за Петрусем, а слідком за нею поїхав Мотуз та Грицаєві родичі. За Грицаєве поле схопилась ніби битва, битва гаряча, битва на смерть. Усі мали надію виграти на суді позов і забрать Грицаєве поле, усі не шкодували за грішми, витратились до останнього шага, напозичались в людей, у жидів по самісіньку шию, сипали грішми, як половою. Кожний сподівався, що забере собі Грицаєве поле і позаплачує довги, ще й зістанеться з прибутком.
Довгенько тяглося діло за Грицаєве поле в суді. Частенько доводилося Сиклеті, й Мотузові, й Грицаєвим родичам навідуваться до Києва та платить чималу судову оплать за свої позви. Через якийсь час прийшла з суда оповістка. Суд присудив Грицаєве поле й грунт Сиклеті, але Сиклета повинна була виплатить Мотузові гроші, передніше заплачені Грицаєві за поле. Мотуз не вдоволився цим присудом і подав бомагу до Петербурга. Там перегляділи діло і присудили Сиклеті тільки Грицаєву хату й грунт, а поле присудили Мотузові. Бідні Грицаєві небожі вдругих та втретіх не достали нічого і тільки дурнісінько витратили чимало грошей.
Три роки прожила Сиклета сама з малим хлопцем, а четвертого року вийшла заміж за парубка. Вона прийняла молодого та гарного парубка в прийми в свою оселю.
ПРИМІТКИ
НАВІШЕНА
Вперше надруковано в журналі “Зоря” (Львів) за 1891 p., ч. 1–4, 6–10. Цього ж року повість вийшла у Львові окремою книжкою.
З незначними стилістичними правками твір вміщений у III томі “Повістей й оповідань” І. Нечуя-Левицького (К., 1901, стор. 349–470). Подається за цим виданням.
ВІТРОГОН
Вперше надруковано в журналі “Дзвінок” (Львів) за 1891 p., № 13, стор. 106–107; № 14, стор. 113–115. Того ж року оповідання вийшло в Києві окремою книжкою.
Оповідання вміщене в обох прижиттєвих виданнях І тома “Повістей й оповідань” І. Нечуя-Левицького (1899, 1909).
Подається за текстом: “І. Нечуй-Левицький. Повісті й оповідання”, т. І, вид. 2, К., 1909 (на обкладинці: 1910), стор. 224–233.
СКРИВДЖЕНІ Й НЕСКРИВДЖЕНІ
Вперше надруковано в газеті “Діло” (Львів) за 1892 p., ч. 4– 6, 8–12, під псевдонімом “О. Криницький”.
У Центральній науковій бібліотеці АН УРСР (шифр: І, 27832) зберігається список “Скривджених й нескривджених”, зроблений з першодруку М. Венгжином – учителем української гімназії в м. Рогатині, з мовностилістичними виправленнями і доповненнями рукою І. Нечуя-Левицького. Письменник хотів умістити твір у IX томі своїх “Повістей й оповідань” (вийшов 1914 р. в Києві). На першій сторінці списку вгорі він зробив помітку: “В IX том”. З невідомих причин у цьому томі “Скривджені й нескривджені” опубліковані не були. За цим списком твір надрукований у IV томі Творів І. С. Нечуя-Левицького (Держлітвидав, К., 1956). Це ж джерело взято і для даного видання.
У першодруку головних героїв звали Омар і Амброзина. Готуючи друге видання, І. Нечуй-Левицький змінив їх імена на Саіб і Паміра.
463
ПОМІЖ ВОРОГАМИ
Вперше надруковано в журналі “Зоря” (Львів) за 1893 p., ч. 7–21. Цього ж року повість вийшла у Львові окремим виданням.
У відділі рукописів Інституту літератури ім. Т. Г. Шевченка АН УРСР, в архіві В. Лукича (ф. 61, № 306), зберігається автограф повісті, датований 1892 р.
Вперше про цю повість І. Нечуй-Левицький згадує у листі до
В. Лукича від 30 вересня 1892 p.: “Скажу тільки, що маю го
тувати повість на будущий рік для “Зорі”. Зветься вона “Вороги” (відділ рукописів Інституту літератури ім. Т. Г. Шевченка АН УРСР, ф. 61, № 671). До кінця року письменник обіцяв закінчити твір, але вже в листі від 18 листопада повідомляв, що повість вийде більшою, ніж він сподівався, тому закінчить він її десь до 1 лютого 1893 р. і пришле чорновий рукопис, бо не встигне переписати. Очевидно, автор закінчив повість трохи раніше; вже 15 лютого 1893 р. він відповідав на зауваження В. Лукича, погоджував
з ним правопис і вживання деяких слів та виразів.
На Східній Україні повість вперше опублікована 1899 р. у І томі “Повістей й оповідань” І. Нечуя-Левицького. Перевидаючи цей том у 1909 p., письменник багато працював над удосконаленням тексту повісті – поробив численні мовностилістичні правки, провів скорочення.
Подається за виданням: “І. Нечуй-Левицький. Повісті й оповідання”, т. І, вид. 2, К., 1909 (на обкладинці: 1910), стор. 325– 511.
НЕ ТОЙ СТАВ
Вперше надруковано в журналі “Зоря” (Львів) за 1896 p., ч. 11–20.
Цю повість І. Нечуй-Левицький почав писати у 1893 p., маючи намір створити невелике оповідання. У листі до В. Лукича від 15 листопада 1893 р. він повідомляв: “Моє нове народне оповідання “Не той став” буде невеличке, може на 12 листів писаних, але я нешвидко скінчу його” (відділ рукописів Інституту літератури ім. Т. Г. Шевченка АН УРСР, ф. 61, № 676).
Закінчена повість на початку 1894 р. У відділі рукописів Інституту літератури ім. Т. Г. Шевченка АН УРСР, в архіві В. Лукича (ф. 61, № 304), зберігається чорновий автограф твору з численними авторськими правками й доповненнями. Дата автографа: “1894 року, 23 января, Київ”. За цим автографом повість надрукована в “Зорі”. Одночасно вона вийшла окремими виданнями у Львові й Києві.
І. Нечуй-Левицький не мав змоги швидко надрукувати цей твір: він хотів, щоб повість вийшла в Галичині й водночас у Києві. В листі до В. Лукича від 17 листопада 1894 р. він повідомляв: “Свою повістку “Не той став” я думаю попереду подати до цензури. В цензурі вона звичайно лежить шість місяців, і як вийде з цензури, тоді я вам пришлю, бо в нас є така постанова: як тільки що українське буде надруковано попереду в Галичині, то хоч не давай до цензури, бо все одно не пропустить” (відділ рукописів Інституту літератури ім. Т. Г. Шевченка АН УРСР, ф. 61, № 678). Саме
464
в цей час київська цензура не дала дозволу на друкування його оповідань, об’єднаних під назвою “Баба Параска та баба Палажка”. Вражений цим, І. Нечуй-Левицький мав намір передати повість “Не той став” одеському цензорові. Чи була повість у одеського цензора – встановити не вдалося. Через рік, десь у жовтні
1895 p., повість була передана в Головне управління в справах друку. 7 листопада 1895 р. Головне управління передало повість на розгляд C.-Петербурзького цензурного комітету. 29 січня
1896 р. Цензурний комітет доповідав Головному управлінню, що у повісті нема нічого протицензурного й тенденційного, що її можна друкувати із збереженням правил російського правопису. 14 лютого повість “Не той став” була дозволена до друку.
Подається за виданням: “Іван Левицький. Не той став. Повість”. К., 1896, 207 стор.
СОКІЛЬСЬКА ГОРА
Вперше надруковано в журналі “Зоря” (Львів) за 1896 p., ч. 10, стор. 199. В лексиці й правописі подекуди відчувається втручання редакції журналу в текст автора (напр., їдеся, називаєся та ін.).
Подається за першодруком.
СТАРІ ГУЛЬТЯЇ
Вперше надруковано в альманасі “Складка”, СПб., 1897, стор. 38–82.
Подається за виданням: “Іван Нечуй-Левицький. Старі гультяї. Оповідання”, вид. 2, 1906, 71 стор. (“Дешева сільська бібліотека”).
СПИСОК ІЛЮСТРАЦІЙ
1. I. С. Нечуй-Левицький. Фото 1892 р. . . 4–5
2. Перша сторінка автографа повісті “Поміж
ворогами” 160–161
3. Перша сторінка автографа повісті “Не той
став”  320–321
ЗМІСТ
НАВ1ЖЕНА . . 5
вітрогон  92
СКРИВДЖЕНІ Й НЕСКРИВДЖЕНІ Ю1
ПОМІЖ ВОРОГАМИ .... 140
НЕ ТОЙ СТАВ .... 301
СОКІЛЬСЬКА ГОРА 419
СТАРІ ГУЛЬТЯТ 421
ПРИМІТКИ 461
Список ілюстрацій
466
НЕЧУИ-ЛЕВИЦКИИ ИВАН СЕМЕНОВИЧ Собрание сочинений в десяти томах, том 6.
(На украинском языке)
*
Редактор В. А. Зіпа Оформлення художника В. И. Хоменка Художній редактор В. М. Тепляков Технічний редактор М. А. Рекес Коректор 3. И. Бех *
Зам. № 417. Вид. № 17. Тираж 20 000. Формат паперу 84х1087з2Друк. фіз. аркушів 14,625 + 3 вкл. Умови, друк, аркушів 24,88. Обліково-видавн. аркушів 26,97. Підписано до друку 26/1 1966 р. Ціна 1 крб. 35 коп.
*
Видавництво “Наукова думка”, Київ, Рєпіна, З *
Київська книжкова друкарня № 5